27.11.23
22-ц/812/1260/23

Єдиний унікальний номер судової справи: 487/7262/13-ц
Провадження № 22-ц/812/1260/23                Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова
Іменем України
27 листопада 2023 року              м. Миколаїв         Справа №487/7262/13-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Самчишиної Н.В.
суддів: Серебрякової Т.В., Ямкової О.О.
із секретарем судового засідання – Горенко Ю.В.,
за участю: боржника ОСОБА_1 , стягувача ОСОБА_2 , представника Заводського відділу ДВС – Янєвої Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданніцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2023 року, постановлену в приміщенні того ж суду у складі головуючого судді Щербини С.В., за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білецької Світлани Віталіївни, заінтересована особа: ОСОБА_3 ,

встановив:
15 червня 2023 року ОСОБА_1  звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білецької С.В. при виконанні виконавчого провадження з примусового виконання рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2013 року за яким він є платником аліментів  на  утримання   неповнолітнього  сина  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , врозмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно,але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 серпня 2013 року і до повноліття дитини.
Скарга обґрунтована тим, що на підставі вказаного судового рішення з нього на користь ОСОБА_3 з 2013 року примусово проводилося стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4 . 
Виконавче провадження було закрито в червні 2018 року за заявою стягувача, з якою заявник усно домовилися про його добровільну сплату аліментів в розмірі 2000 грн, що він виконував протягом липня 2018 року до лютого 2023 року включно. Також скаржник додатково брав участь у вихованні та в утриманні сина в грошовій та натуральній формах, стягувач до нього не мала жодних претензій.
Однак, 10 травня 2023 року він в поштовій скриньці знайшов лист з Заводського відділу ДВС з розрахунком заборгованості, згідно з яким розмір заборгованості зі сплати аліментів за період з липня 2018 року до лютого 2023 року становить 59 252, 75 грн.
У травні 2023 року заявнику стало відомо, що 22 лютого 2023 року старший державний виконавець Білецька С.В. за заявою ОСОБА_3 винесла постанову про відкриття виконавчого провадження за дублікатом виконавчого листа, а 13 березня 2023 року були винесені постанови про арешт коштів та всього майна боржника.
Заявник не погоджувався із вказаним розрахунком, накладеними арештами та зазначав, що на момент повернення стягувачу виконавчого документа заборгованості зі сплати аліментів у нього не було. У період з липня 2018 року до лютого 2023 рокувін не ухилявся від сплати аліментів, здійснював грошове та матеріальне утримання сина за усною домовленістю зі стягувачем. 
Оскільки до 2023 року ОСОБА_3 не пред`являла виконавчий документ до виконання, державний виконавець неправомірно нарахувала йому заборгованість зі сплати аліментів за минулий час, з чим заявник не погоджувався.
Посилаючись на викладене та те, що пропустив строк для подання скарги з поважних причин, у зв`язку з одержанням розрахунку 10 травня 2023 року та доглядом за батьками, скаржник  ОСОБА_1 просив визнати пропуск строку для оскарження дій державного виконавця поважними і поновити процесуальний строк; визнати неправомірним здійснення розрахунку заборгованості у виконавчому провадженні №71099449 за період з липня 2018 року по лютий 2023 року в сумі заборгованості 59 252,75 грн; визнати неправомірними і скасувати постанови старшого державного виконавця Білецької С.В. від 13 березня 2023 року про арешт майна боржника та арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №71099449; зобов`язати старшого державного виконавця Білецьку С.В. винести постанови про зняття арештів і направити їх до відповідних уповноважених органів.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2023 року залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи - ОСОБА_3 .
У відзиві на скаргу старший державний виконавець Білецька С.В. вказувала, що державний виконавець діяв відповідно до вимог закону, а тому відсутні підстави визнавати його дії неправомірними.
У заяві від 05 жовтня 2023 року ОСОБА_3 проти задоволення скарги заперечувала.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2023 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання скарги задоволено.
В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білецької С.В., заінтересована особа – ОСОБА_3 - відмовлено.
       Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що причини пропуску строку для звернення до суду зі скаргою є поважними, проте заявником не надано жодних доказів на підтвердження власних доводів за спірний період, які б ставили під сумнів правильність проведеного державним виконавцем розрахунку заборгованості по аліментам, зокрема, про добровільну сплату аліментів у розмірі визначеному рішенням суду від 07 листопада 2013 року за період з липня 2018 року по лютий 2023 року та наявність між боржником та стягувачем домовленості про обумовлену ними суму аліментів в розмірі 2000 грн. 
З огляду на те, що суд прийшов до переконання про те, що розрахунок заборгованості зі слати аліментів від 27 вересня 2023 року здійснено старшим державним виконавцем у відповідності до вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що винесені старшим державним виконавцем постанови від 13 березня 2023 року про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника є правомірними та винесеними у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження». 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати оскаржувану ухвалу суду й ухвалити нове рішення про задоволення скарги на дії старшого державного виконавця Білецької С.В. відносно визнання незаконною і необґрунтованою постанови про відкриття виконавчого провадження № 71099449 від 22 лютого 2023 року без наявності дублікату виконавчого листа по справі № 2/487/2723/13 Заводського районного суду м. Миколаєва, виданого на підставі ухвали суду від 01 березня 2023 року, визнати незаконним і необґрунтованим розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за період з липня 2018 року по лютий 2023 року на суму 59 252,75 грн станом на 28 лютого 2023 року, як розрахованого на підставі незаконної постанови про відкриття виконавчого провадження № 71099449 від 22 лютого 2023 року і скасувати його, визнати незаконними і необґрунтованими постанови від 13 березня 2023 року по виконавчому провадженню №71099449 від 22 лютого 2023 року про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника відносно ОСОБА_1 і скасувати їх та зобов`язати старшого державного виконавця Білецьку С.В. винести постанови про зняття арештів і направити їх до відповідних уповноважених органів.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказував, що судом неправильно оцінено наявні в матеріалах справи докази та розтлумачено норми права.
У відзиві на апеляційну скаргу начальник відділу ДВС Щербатюк А. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
Зазначав, що доводи апеляційної скарги безпідставні та необґрунтовані, оскількидержавний виконавець діяв відповідно до вимог закону, а тому відсутні підстави визнавати його дії неправомірними.
Відзиву на апеляційну скаргу стягувачем ОСОБА_3 не подано.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
       Суд встановив, що заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 13 серпня 2013 року і до повноліття дитини.
25 листопада 2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист №2/487/2723/13 на примусове виконання вказаного судового рішення.
Постановою державного виконавця від 19 грудня 2013 року було відкрито виконавче провадження № 41255409 з примусового виконання виконавчого листа №2/487/2723/13. 
Згідно відмітки у виконавчому листі, 18 червня 2018 року вказане виконавче провадження було завершено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).
У лютому 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2023 року за заявою стягувача було постановлено видати дублікат виконавчого листа №2/487/2723/13. 
З матеріалів виконавчого провадження вбачається, 20 лютого 2023 року ОСОБА_3 звернулася до Заводського відділу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження. Заява стягувача містить її підпис, що підтверджено нею у судовому засіданні апеляційного суду, тому доводи заявника про відсутність підпису у вказаній заяві колегія суддів відхиляє.
До заяви був доданий оригінал виконавчого листа, виданий Заводським районним судом м. Миколаєва 25 листопада 2013 року. Зі слів стягувача в суді апеляційної інстанції вона знайшла у себе оригінал виконавчого листа, який пред`явила до виконання. 
22 лютого 2023 року постановою старшого державного виконавця Білецької С.В. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого документу. За таких обставин, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу посилання заявника про винесення постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі дублікату виконавчого листа та непідписаної стягувачем заяви.
23 лютого 2023 року рекомендованим поштовим відправленням державним виконавцем направлено постанову про відкриття виконавчого провадження та виклик державного виконавця на адресу боржника: АДРЕСА_1 . Вказане поштове відправлення було повернуто на адресу виконавчої служби з відміткою пошти про відмову адресата від отримання. Посилання заявника, що рекомендоване повідомлення за відсутності відбитку поштового відділення є хибним документом, колегія суддів відхиляє. 
В заяві від 20 лютого 2023 року ОСОБА_3 повідомила відділ виконавчої служби про отримання від боржника за період з липня 2018 року по лютий 2023 року щомісячно по 2000 грн аліментів на утримання дитини.
Згідно з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 28 лютого 2023 року, заборгованість станом на 28 лютого 2023 року складала 59252,75 грн, де заборгованість нарахована відповідно до середньої заробітної плати працівника для даної місцевості через відсутність інформації про фактичний заробіток (дохід) боржника. 
В розрахунку враховані сплачені ОСОБА_1 аліменти щомісячно по 2000 грн за період з липня 2018 року по лютий 2023 року. В розрахунку державного виконавця в редакції від 27 вересня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 станом на 31 серпня 2023 року складає 63044,00 грн.
13 березня 2023 року старшим державним виконавцем було винесено постанови про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника, оскільки заборгованість зі сплати аліментів перевищила сукупний розмір відповідних платежів за три місяці. 
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. 
У пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, необхідно розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (часина третя статті 451 ЦПК України).
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої, пункту 1) частини другої статті 18 Закону України № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 71 Закону № 1404-VIII порядок стягнення аліментів визначається законом.
Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України (частина третя статті 71 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до частин першої та третьої статті 194 Сімейний кодекс України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин СК України) аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду.
Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (частини перша, третя статті 195 СК України).
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 71 Закону 1404-VIII виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі надходження виконавчого документа на виконання від стягувача.
У пункті 4 Розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції діючий на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.
Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.
Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час проводиться в межах десятирічного строку, що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання.
Якщо за виконавчим документом, пред`явленим до виконання, утримання аліментів не проводилося у зв`язку з розшуком боржника, стягнення аліментів має здійснюватись за весь період незалежно від установленого десятирічного строку та досягнення повноліття особою, на утримання якої присуджені аліменти.
Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (частина третя статті 195 СК України).
Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (частина восьма статті 71 Закону 1404-VIII).
Згідно частини другої статті 71Закону 1404-VIII за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Положення частини другої статті 11 Закону 1404-VIII щодо строку обчислення заборгованості зі сплати аліментів з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання стосується застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частини чотирнадцятої статті 71 цього Закону. А тому посилання заявника на обчислення строку з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання для застосування заходів, передбачених частиною другої статті 71Закону 1404-VIII, є помилковим.
Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Право та порядок на звернення до суду за захистом прав, свобод чи законних інтересів визначається процесуальним законом.
ЦПК України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 201/10329/16-ц, провадження № 14-496цс19.
Суд встановив, що заявник із розрахунком заборгованості не погоджується, оскільки вважає, що на час повернення виконавчого листа у 2013 році за вимогою стягувача ОСОБА_3 та після цього з його боку не було жодних дій, спрямованих на ухилення від сплати аліментів. Він заборгованості зі сплати аліментів у 2013 році не мав. Брав участь у вихованні сина, сплачував за наявності усної домовленості зі стягувачем щомісяця з липня 2018 року по лютий 2023 року аліменти по 2 000 грн. Тобто, з липня 2018 року по лютий 2023 рік аліменти сплачувалися у вказаному розмірі за волевиявленням стягувача та вона жодних дій для примусового стягнення аліментів не вчиняла.
Відповідно до частини третьої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що повернення виконавчого документа стягувачу за її заявою не припиняє права стягувача у майбутньому звернутися до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання повернутого раніше виконавчого документа за відсутності сплати боржником аліментів на утримання дитини у розмірі згідно із судовим рішенням.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, встановивши, що предметом поданої ОСОБА_1 скарги є визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Білецької С.В. у частині нарахування аліментів за минулий час, дійшов обґрунтованого висновку, що здійснюючи розрахунок заборгованості боржника зі сплати аліментів за 2018-2023 роки державний виконавець діяв у межах повноважень, наданих йому законом, та на підставі наявних в матеріалах виконавчого провадження доказів. Незгода боржника зі здійсненим державним виконавцем розрахунком заборгованості за аліментами є підставою для його звернення до державного виконавця із заявою про здійснення перерахунку заборгованості, чи з позовом до суду, а не підставою для визнання дій державного виконавця неправомірними.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 359/10588/15-ц, провадження № 61-3735св19.
Боржник не довів належними, допустимими та достатніми доказами те, що з його боку не було вчинено жодних дій, спрямованих на ухилення від сплати аліментів у розмірі визначеному рішенням суду від 07 листопада 2013 року та сплати аліментів на утримання дитини у повному розмірі за період з липня 2018 року до лютого 2023 року та повідомлення державного виконавця про отримуванні ним доходи.
Відповідно до частини першої статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
Належних та допустимих доказів наявності домовленості між сторонами виконавчого провадження про інший розмір аліментів на дитину суду надано не було. 
Отже, доводи апеляційної скарги не свідчать про незаконність дій державного виконавця та не спростовують правомірність складення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_6 .
Доводи апеляційної скарги, що заявник не ухилявся від сплати аліментів, спростовуються висновками суду про відсутність доказів сплати заявником аліментів у період з липня 2018 року до лютого 2023 року у розмірі визначеному рішенням суду від 07 листопада 2013 року, а також не повідомлення ним державного виконавця про отримувані доходи.
Накладення арешту старшим державним виконавцем на кошти боржника у банківських установах та майно було здійснено старшим державними виконавцем відповідно до вимог законодавства, оскільки у ОСОБА_1 була наявна заборгованість за аліментами.
Вимоги апеляційної скарги відносно визнання незаконною і необґрунтованою постанови про відкриття виконавчого провадження № 71099449 від 22 лютого 2023 року без наявності дублікату виконавчого листа по справі № 2/487/2723/13 Заводського районного суду м. Миколаєва, виданого на підставі ухвали суду від 01 березня 2023 року, визнання незаконним і необґрунтованим розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за період з липня 2018 року по лютий 2023 року на суму 59 252,75 грн станом на 28 лютого 2023 року, як розрахованого на підставі незаконної постанови про відкриття виконавчого провадження № 71099449 від 22 лютого 2023 року і його скасування, з таких підстав, колегія суддів відповідно положень часини шостої статті 367 ЦПК України не приймає і не розглядає, оскільки таки доводи та вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не підлягає скасуванню з зазначених в тексті постанови підстав, а тому ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.
Головуючий                                                                                                Н.В. Самчишина
Судді:         Т.В. Серебрякова
       О.О. Ямкова
Повний текст судового рішення складено 27 листопада 2023 року.