ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/2001/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,  
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Зарічанського Андрія Андрійовича
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 10.08.2023 (суддя О.В. Цісельський, м.Одеса, повний текст складено 15.08.2023) 
про передачу за підсудністю справи №916/2001/23
за позовом Фізичної особи-підприємця Зарічанського Андрія Андрійовича 
до відповідачів: 
1)Фізичної особи-підприємця Кривенка Сергія Олександровича;
2)Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_1 ,
про визнання заявки про реєстрацію знака на товари та послуги такою, що не відповідає умовам надання правової охорони, та визнання недійсним та скасування рішення про реєстрацію знака на товари та послуги (торгівельної марки)
та за зустрічним позовом: Фізичної особи-підприємця Кривенка Сергія Олександровича 
до відповідачів: 
1)Фізичної особи-підприємця Зарічанського Андрія Андрійовича;
2) ОСОБА_1 
про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В :
Історія справи
Фізична особа-підприємець Зарічанський Андрій Андрійович звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Кривенка Сергія Олександровича (надалі також – відповідач-1) та Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (надалі також – УКРНОІВІ або відповідач-2), в якому просив:
-визнати комбіноване позначення «Яхта», заявлене у заявці № m202113302 від 02.06.2021 про реєстрацію знака для товарів і послуг (торговельної марки), таким, що не відповідає умовам надання правової охорони;
-визнати незаконним та скасувати рішення Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» від 07.04.2023 № 66295/ЗМ/23 про реєстрацію знака для товарів і послуг (торговельної марки) за заявкою № m202113302 від 02.06.2021.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.05.2023 прийнято позовну заяву (вх.№2070/23 від 12.05.2023) до розгляду та відкрито провадження у справі №916/2001/23. Постановлено розглядати справу № 916/2001/23 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Також вказаною ухвалою залучено до участі у справі ОСОБА_1 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.
29.06.2023 до Господарського суду Одеської області надійшла зустрічна позовна заява Фізичної особи-підприємця Кривенка Сергія Олександровича до Фізичної особи-підприємця Зарічанського Андрія Андрійовича та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про створення за замовленням похідного графічного твору-логотипу «Яхта» в електронній формі від 19.03.2014, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
31.07.2023 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято зустрічну позовну заяву Фізичної особи-підприємця Кривенка Сергія Олександровича (вх. № 3241/23 від 29.06.2023) до Фізичної особи-підприємця Зарічанського Андрія Андрійовича та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та об`єднано зустрічний позов в одне провадження з первісним позовом у справі № 916/2001/23.
Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.08.2023 справу №916/2001/23 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.
Ухвала суду обґрунтована частиною п`ятою статті 30 Господарського процесуального кодексу України та мотивована тим, що у якості одного з відповідачів у позовній заяві зазначено Державну організацію «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», яка є правонаступником Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», є функціональним правонаступником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності щодо окремих функцій та повноважень з реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності, у зв`язку з чим дана справа за правилами виключної підсудності має розглядатись місцевим господарським судом, юрисдикція якого поширюється на місто Київ, тобто Господарським судом м. Києва.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Не погодившись з ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.08.2023, Фізична особа-підприємець Зарічанський Андрій Андрійович звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив оскаржувану ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до Господарського суду Одеської області.
Апелянт вважає, що причиною постановлення оскаржуваної ухвали стало небажання суду першої інстанції розглядати клопотання позивача від 28.07.2023 постановити окрему ухвалу, заперечення від 07.07.2023 проти прийняття зустрічного позову, та клопотання від 28.07.2023 повернути Фізичній особі – підприємцю Кривенку Сергію Олександровичу зустрічну позовну заяву та відзив на позовну заяву. 
В обґрунтування зазначених доводів в апеляційній скарзі скаржником наведено зміст заявлених клопотань та процесуальні дії суду першої інстанції. Відтак, апелянт зазначив, що заперечення проти прийняття зустрічного позову та заявлені ним клопотання місцевий господарський суд повністю проігнорував; ухвалою від 31.07.2023 всупереч нормам Господарського процесуального кодексу України прийняв зустрічну позовну заяву Фізичної особи – підприємця Кривенка Сергія Олександровича та об`єднав зустрічний позов в одне провадження з первісним позовом.
Також апелянт зазначив, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу при обставині раніше вирішеного питання територіальної підсудності. При цьому скаржник послався на те, що Державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (УКРНОІВІ) подало до суду першої інстанції клопотання про передачу справи за підсудністю до Господарського суду міста Києва (зареєстроване судом 23.06.2023), яке мотивоване тим, що Фізична особа – підприємець Кривенко Сергій Олександрович є неналежним відповідачем у справі, єдиним належним відповідачем є УКРНОІВІ, та оскільки місцезнаходження відповідача-2 у місті Києві, справа підлягає розгляду Господарським судом міста Києва. При цьому Фізична особа – підприємець Зарічанський Андрій Андрійович звернув увагу на те, що відповідач-2 у зазначеному клопотанні не обґрунтовував, що він є центральним органом виконавчої влади та на справу поширюється виключна підсудність, передбачена частиною п`ятою статті 30 Господарського процесуального кодексу України. У підготовчому засіданні 29.06.2023 суд розглянув клопотання відповідача-2 про передачу справи за підсудністю до Господарського суду міста Києва та протокольною ухвалою від 29.06.2023 відмовив у задоволенні вказаного клопотання, з посиланням на те, що право визначення відповідачів та право вибору між господарськими судами, яким підсудна справа у разі наявності декілька відповідачів, належить позивачу, а на справу не поширюється виключна підсудність.
Щодо висновків суду, зроблених у оскаржуваній ухвалі, скаржником зазначено, що: Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» (УКРПАТЕНТ) та Державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (УКРНОІВІ) є абсолютно різними юридичними особами, незалежними одна від одної, УКРНОІВІ не є правонаступником УКРПАТЕНТА; на Державну організацію «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (УКРНОІВІ) лише покладені функції Національного органу інтелектуальної власності (НОІВІ); центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності є Міністерство економіки України; НОІВІ є статусом, а не юридичною особою; УКРНОІВІ не є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.
Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 щодо апеляційної скарги
У відзиві на апеляційну скаргу Зарічанська Інара Леонідівна просила апеляційну скаргу задовольнити, посилаючись на її обґрунтованість.
Третя особа зазначила, що Господарський суд Одеської області у перших двох підготовчих засіданнях двічі зазначав, що УКРНОІВІ (відповідач-2) не є юридичною особою, на яку поширюється виключна підсудність, проте у змісті оскаржуваної ухвали від 10.08.2023 дійшов висновку, що відповідач-2 є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.
Таке обґрунтування суду, на думку третьої особи, є помилковим, адже центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, є Міністерство економіки України. Оскільки на спір за участю відповідача-2 не поширюється виключна підсудність (частина п`ята статті 30 Господарського процесуального кодексу України), а згідно із частиною другою статті 29 Господарського процесуального кодексу України позови у спорах за участю кількох відповідачів можуть пред`являтися до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання одного з відповідачів, то позивач пред`явив позов до Господарського суду Одеської області за місцезнаходженням відповідача-1 (Фізичної особи – підприємця Кривенка Сергія Олександровича).
Позиція Фізичної особи – підприємця Кривенка Сергія Олександровича щодо апеляційної скарги
У відзиві на апеляційну скаргу Фізична особа – підприємець Кривенко Сергій Олександрович просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги відповідач-1 зазначив, що з 08.11.2022 УКРНОІВІ відповідно до спеціальних законів України у сфері інтелектуальної власності та розпорядження Кабінету Міністрів України від 29.10.2022 №943-р «Деякі питання Національного органу інтелектуальної власності» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності (НОІВ). До владних повноважень, делегованих НОІВ, належать, зокрема, інформування та надання роз`яснень щодо реалізації державної політки у сфері охорони прав на об`єкти інтелектуальної власності.
Отже, враховуючи, що УКРНОІВІ виконує функції НОІВ, а відповідно до пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» НОІВ є функціональним правонаступником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, то в даному випадку на УКРНОІВІ поширюються положення частини п`ятої статті 30 Господарського процесуального кодексу України щодо виключної підсудності.
Стосовно інших доводів скаржника щодо подання завідомо неправдивих доказів, введення суду в оману, зловживання правами відповідач-1 зазначив, що такі доводи є маніпуляцією та не підтверджуються жодними доказами, а також не стосуються жодним чином питання законності та обґрунтованості оскаржуваної ухвали суду про передачу справи за підсудністю, яка не вирішувала питання законності та/або незаконності прийняття зустрічного позову, питання дослідження доказів, зокрема щодо належності та допустимості останніх.
Позиція Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» щодо апеляційної скарги
УКРНОІВІ у письмових поясненнях, з посиланням на положення чинного законодавства України, зазначило, що наразі УКРНОІВІ є функціональним правонаступником УКРПАТЕНТУ в частині здійснення повноважень НОІВ, а також забезпечення стабільного та ефективного функціонування та розвитку державної системи правової охорони інтелектуальної власності та інновацій. 
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2023 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В.Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.
У зв`язку з тим, що на час надходження апеляційної скарги матеріали справи №916/2001/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили, ухвалою суду від 23.08.2023 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Зарічанського Андрія Андрійовича на ухвалу Господарського суду Одеської області від 10.08.2023 у справі № 916/2001/23 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/2001/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. 
28.08.2023 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи №916/2001/23.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.09.2023 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Зарічанського Андрія Андрійовича на ухвалу Господарського суду Одеської області від 10.08.2023 про передачу справи №916/2001/23 за підсудністю залишено без руху з підстав відсутності доказів надсилання іншим учасникам справи копії апеляційної скарги та доданих до неї документів. Встановлено скаржнику строк для усунення недоліків, виявлених при поданні апеляційної скарги, протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху. Роз`яснено скаржнику, що якщо не буде усунуто недоліки у строк, встановлений судом, апеляційна скарга вважається неподаною і підлягає поверненню. 
В межах встановленого ухвалою суду від 04.09.2023 строку від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги (вх.№2599/23/Д2 від 15.09.2023).
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Зарічанського Андрія Андрійовича на ухвалу Господарського суду Одеської області від 10.08.2023 про передачу за підсудністю справи №916/2001/23
З урахуванням того, що Фізичною особою-підприємцем Зарічанським Андрієм Андрійовичем оскаржується ухвала, якою передано справу на розгляд іншого суду (пункт 8 частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України), розгляд апеляційної скарги вказаною ухвалою суду від 20.09.2023 постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Окрім того, зазначеною ухвалою суду від 20.09.2023 встановлено учасникам справи строк до 06.10.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи.
04.10.2023 на електронну пошту суду третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 надіслано відзив на апеляційну скаргу (вх.№2599/23/Д3 від 06.10.2023).
05.10.2023 Фізичною особою - підприємцем Кривенком Сергієм Олександровичем за допомогою служби кур`єрської доставки надіслано пояснення щодо апеляційної скарги (вх.№2599/23/Д4 від 09.10.2023).
05.10.2023 Державною організацією «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» за допомогою засобів поштового зв`язку надіслано відзив на апеляційну скаргу (вх.№2599/23/Д5 від 09.10.2023).
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).
Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Враховуючи необхідність повного та всебічного розгляду апеляційної скарги із забезпеченням принципу змагальності та створення сторонам, які беруть участь у справі, необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, розгляд апеляційної скарги здійснювався у розумний строк.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне. 
Як убачається зі змісту позовної заяви, спір у справі виник з приводу прав інтелектуальної власності.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
З 15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Господарський процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.
Стаття 20 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом у цій справі, передбачає, що Вищий суд з питань інтелектуальної власності розглядає справи щодо прав інтелектуальної власності, зокрема: справи у спорах щодо прав на винахід, корисну модель, промисловий зразок, торговельну марку (знак для товарів і послуг), комерційне найменування та інших прав інтелектуальної власності, в тому числі щодо права попереднього користування; справи у спорах щодо реєстрації, обліку прав інтелектуальної власності, визнання недійсними, продовження дії, дострокового припинення патентів, свідоцтв, інших актів, що посвідчують або на підставі яких виникають такі права, або які порушують такі права чи пов`язані з ними законні інтереси.
Разом з тим, Вищий суд з питань інтелектуальної власності роботу не розпочав. При цьому згідно з пунктом 16 розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України відтерміновано початок дії вказаних положень, а саме, регламентовано, що до початку роботи Вищого суду з питань інтелектуальної власності справи щодо прав інтелектуальної власності розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, судами відповідно до правил юрисдикції (підвідомчості, підсудності), які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Питання, пов`язані з підвідомчістю і підсудністю справ господарським судам, унормовувалися розділом ІІІ Господарського процесуального кодексу України (статті 12-17, у редакції, яка діяла до 15.12.2017). Так, стаття 16 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017) визначала, що справи у спорах про порушення майнових прав інтелектуальної власності розглядаються господарським судом за місцем вчинення порушення. Справи у спорах про порушення майнових прав інтелектуальної власності з використанням мережі Інтернет розглядаються господарським судом за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.
Отже, зміст статей 12-17 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017) дає підстави для висновку, що спори про порушення майнових прав інтелектуальної власності належить розглядати в порядку господарського судочинства. При цьому для розгляду таких справ частиною четвертою статті 16 Господарського процесуального кодексу України встановлено виключну підсудність. Вказаною правовою нормою передбачено, що справи у спорах про порушення майнових прав інтелектуальної власності розглядаються господарським судом за місцем вчинення порушення, а справи у спорах про порушення майнових прав інтелектуальної власності з використанням мережі Інтернет розглядаються господарським судом за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.09.2022 у справі № 914/2390/21 та від 30.09.2021 у справі №916/1500/19.
Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що виключна підсудність означає, що певні категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності. Правило про виключну підсудність застосовується судом у будь-якому випадку за наявності визначених законом умов, не залежить від волі сторін, а також наявності чи відсутності обґрунтувань учасників справи щодо її застосування.
Виключна підсудність є особливим видом територіальної підсудності, правила якої забороняють застосування при пред`явленні позову інших норм, що регулюють інші види територіальної підсудності.
В обґрунтування заявлених вимог за первісним позовом Фізична особа – підприємець Зарічанський Андрій Андрійович послався на те, що при порівняльному аналізі комбінованого позначення «Яхта», яке подано ОСОБА_4 у заявці № m202113302 від 02.06.2021, з комерційним (фірмовим) найменуванням ресторану, пляжно-розважального комплексу «Яхта» та з похідним графічним твором – логотипом «Яхта» в електронній (цифровій) формі, у сукупності з умовами договору від 19.03.2014 про створення за замовленням похідного графічного твору – логотипу «Яхта» в електронній (цифровій) формі, є очевидним, що комбіноване позначення «Яхта», яке заявлено ОСОБА_4 у заявці № m202113302 від 02.06.2021, складається із словесного позначення « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке є комерційним (фірмовим) найменуванням ресторану, пляжно-розважального комплексу «Яхта» (майнові права на яке належать ОСОБА_2 ) та повністю відтворює похідний графічний твір – логотип «Яхта» в електронній (цифровій) формі (виключні майнові права на який належать ОСОБА_2 ).
При цьому позивач за первісним позовом зазначив, що він набув майнове право інтелектуальної власності на комерційне (фірмове) найменування «Яхта» до дати подання ОСОБА_4 заявки № m202113302 від 02.06.2021; ОСОБА_2 жодній особі не надавав права на використання комерційного (фірмового) найменування ресторану, пляжно-розважального комплексу «Яхта» та похідного графічного твору – логотипу «Яхта» в електронній (цифровій) формі, також ОСОБА_2 та ОСОБА_1 жодній особі не надавали право на використання первинного графічного твору – логотипу «Яхта».
Обґрунтовуючи порушення своїх прав Фізична особа – підприємець Зарічанський Андрій Андрійович вказав, що у випадку реєстрації знака для товарів і послуг (торговельної марки) за заявкою № m202113302 від 02.06.2021, поданої ОСОБА_4 , будуть порушені: 
майнові права інтелектуальної власності ОСОБА_2 на комерційне (фірмове) найменування «Яхта», зокрема для позначення та індивідуалізації діяльності ресторану, пляжно-розважального комплексу «Яхта», у тому числі право на подання як складової частини комбінованого позначення « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на реєстрацію торговельної марки;
виключні майнові права інтелектуальної власності на первинний графічний твір – логотип «Яхта», у тому числі право на переробку в електронну (цифрову) форму та право на подання як комбінованого позначення на реєстрацію торговельної марки, яке належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
виключні майнові права інтелектуальної власності на похідний графічний твір – логотип «Яхта» в електронній (цифровій) формі, у тому числі право на подання як комбінованого позначення на реєстрацію торговельної марки, яке належить ОСОБА_2 .
Позивач вказав, що з урахуванням пріоритету дати подання ОСОБА_4 заявки № m202113302 від 02.06.2021, ОСОБА_2 за формальними ознаками буде відмовлено у реєстрації знака для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а відповідач-1 незаконно отримає свідоцтво про реєстрацію знака на товари і послуги «Яхта» для 43 класу, та буде його використовувати для перешкоджання підприємницькій діяльності ОСОБА_2 та інших зловживань правом у відношенні до ОСОБА_2 .
У зв`язку з тим, що заявка № m202113302 від 02.06.2021 не відповідає умовам надання правової охорони внаслідок порушення майнових прав інтелектуальної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позивач за первісним позовом вказав, що комбіноване позначення «Яхта», заявлене у заявці № m202113302 від 02.06.2021, не може бути зареєстроване як торговельна марка.
В той же час, за доводами позивача за первісним позовом, прийняте відповідачем-2 (УКРНОІВІ) рішення про реєстрацію знака за заявкою № m202113302 від 02.06.2021 є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки при проведенні експертизи по суті заявки експерт належним чином не дослідив можливе порушення прав інших осіб, зокрема ОСОБА_2 , належним чином не перевірив наявності підстав для відмови в наданні правової охорони, зокрема, що реєстрація комбінованого позначення «Яхта» для 43 класу Ніццької класифікації для послуг: готелів, барів, кафе, ресторанів, послуг туристичних баз, що заявлено відповідачем-1 у заявці № m202113302 від 02.06.2021, однозначно призведе до введення в оману щодо особи, яка надає послугу.
Таким чином, колегією суддів установлено, що позивач за первісним позовом не обґрунтовує порушення майнових прав інтелектуальної власності з використанням мережі Інтернет. У даному випадку наявний спір про порушення майнових прав інтелектуальної власності, який повинен розглядатися господарським судом за місцем вчинення порушення.
Поряд з цим, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №459 Міністерство економічного розвитку і торгівлі України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.
16.06.2020 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» за №703-IX, який набрав чинності 14.10.2020, яким був створений Національний орган інтелектуальної власності та внесені зміни у відповідні закони, якими регулюються правовідносини в сфері інтелектуальної власності.
Зокрема, абзац 2 статті 1 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» викладено у наступній редакції: «Національний орган інтелектуальної власності (далі - НОІВ) - державна організація, що входить до державної системи правової охорони інтелектуальної власності, визначена на національному рівні Кабінетом Міністрів України як така, що здійснює повноваження у сфері інтелектуальної власності, визначені цим Законом, іншими законами у сфері інтелектуальної власності, актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та статутом, і має право представляти Україну в міжнародних та регіональних організаціях».
Окрім того, Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» було доповнено статтею 2-1, приписами якої встановлено, що функції НОІВ виконує юридична особа публічного права (державна організація), утворена центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та визначена Кабінетом Міністрів України. До владних повноважень, делегованих НОІВ, серед іншого, належить: приймання заявок, проведення їх експертизи, прийняття рішень щодо них; видача свідоцтв на торговельні марки, здійснення державної реєстрації торговельних марок; опублікування офіційних відомостей про торговельні марки та подані заявки на торговельні марки у Бюлетені, ведення Реєстру та Бази даних заявок, внесення до Реєстру відомостей, надання витягів та виписок в електронній та (або) паперовій формі; ведення Державного реєстру представників у справах інтелектуальної власності (патентних повірених); інформування та надання роз`яснень щодо реалізації державної політики у сфері охорони прав на торговельні марки.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 16.06.2020 № 703-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» Національний орган інтелектуальної власності є функціональним правонаступником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, щодо окремих функцій та повноважень з реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності, визначених цим Законом.
Підпунктом 1 пункту 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 16.06.2020 № 703-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» Кабінету Міністрів України доручено у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону забезпечити визначення державної організації, що виконує функції Національного органу інтелектуальної власності, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності;
На виконання підпункту 1 пункту 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 16.06.2020 № 703-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності», розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.10.2020 № 1267-р «Про національний орган інтелектуальної власності» визначено, що Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності.
Отже, функції Національного органу інтелектуальної власності було тимчасово покладено на Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності».
В подальшому, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28.10.2022 №943-р «Про деякі питання Національного органу інтелектуальної власності», яке набрало чинності 08.11.2022, визначено, що Державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності.
Окрім того, вказаним розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28.10.2022 №943-р «Про деякі питання Національного органу інтелектуальної власності» визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.10.2020 №1267 «Про Національний орган інтелектуальної власності», розпорядження Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 №1129 «Про внесення зміни до розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2020 р. №1267», якими було визначено, що ДП «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності.
Таким чином, з 08.11.2022 функції Національного органу інтелектуальної власності виконує Державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», яка знаходиться за адресою: 01601, м. Kиїв, вул. Годзенка Дмитра, буд. 1.
Враховуючи те, що позивач за первісним позовом просить визнати комбіноване позначення «Яхта», заявлене у заявці № m202113302 від 02.06.2021 про реєстрацію знака для товарів і послуг (торговельної марки), таким, що не відповідає умовам надання правової охорони, а також визнати незаконним та скасувати рішення Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» від 07.04.2023 №66295/ЗМ/23 про реєстрацію знака для товарів і послуг (торговельної марки) за заявкою №m202113302 від 02.06.2021, тобто оскаржується правомірність здійснення державної реєстрації торговельної марки Державною організацією «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», колегія суддів вважає, що місцем вчинення порушень прав інтелектуальної власності, про які зазначає Фізична особа – підприємець Зарічанський Андрій Андрійович, є місцезнаходження Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», до владних повноважень якої, делегованих НОІВ, зокрема, належить: приймання заявок, проведення їх експертизи, прийняття рішень щодо них; видача свідоцтв на торговельні марки, здійснення державної реєстрації торговельних марок.
Оскільки місцезнаходженням Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» є місто Київ, справа №916/2001/23 підлягає розгляду у місті Києві Господарським судом міста Києва у відповідності до вимог пункту 16 розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом у цій справі) та статті 16 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 Господарського процесуального кодексу України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
З викладаного вбачається, що Господарський суд Одеської області, передаючи справу №916/2001/23 до Господарського суду міста Києва, застосував правила виключної підсудності, зазначені у частині п`ятій статті 30 Господарського процесуального кодексу України, які не підлягають застосуванню при визначенні підсудності цієї справи, предметом якої є спір щодо прав інтелектуальної власності. 
Відповідно до частини другої статті 277 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
В той же час, вирішуючи питання щодо підсудності даної справи суд першої інстанції дійшов загалом правильних висновків про направлення справи за підсудністю до Господарського суду міста Києва, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає достатніх підстав для скасування правильної по суті ухвали, позаяк саме по собі посилання суду на інші підстави для направлення справи за підсудністю не вплинуло на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали.
За наведених обставин оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскільки доводи останньої жодним чином не спростовують висновків Господарського суду Одеської області, викладених у резолютивній частині оскаржуваної ухвали, про направлення справи за підсудністю до іншого суду.
Зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції спір по суті не розглядався, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 129, 269-271, 276, 281-284 ГПК України, 
Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Зарічанського Андрія Андрійовича залишити без задоволення.
2.Ухвалу Господарського суду Одеської області від 10.08.2023 про передачу за підсудністю справи №916/2001/23 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню на підставі п.2 ч.1 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Поліщук

Суддя                                                                                          К.В. Богатир

          Суддя                                                                                          С.В. Таран