ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року 
м. Київ
cправа №  904/464/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю 
«Український національний продукт»- Чумак О.В.,
Товариства з обмеженою відповідальністю «Віста» - Таран А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Віста»

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.09.2023 (у складі колегії суддів: Верхогляд Т.А. (головуючий), Коваль Л.А., Парусніков Ю.Б.)
та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.05.2023 (суддя Новікова Р.Г.)

у справі № 904/464/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Український національний продукт»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віста»
про  стягнення боргу, пені, 20 % річних, інфляційних втрат та штрафу,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Український національний продукт» (далі - ТОВ «Український національний продукт») звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віста» (далі - ТОВ «Віста»), у якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просило стягнути з відповідача борг у сумі 316 337,70 грн, пеню в сумі 224  168,16 грн, 20 % річних у сумі 194  112,52 грн, інфляційні втрати в сумі 172  095,68 грн, штраф у сумі 533  418,36 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов укладеного договору поставки щодо своєчасної та повної оплати за отриманий товар, що є підставою для стягнення з відповідача, окрім суми основного боргу, також пені за прострочення платежів, штрафу в розмірі 10 % від суми заборгованості, відсотків річних відповідно до процентної ставки, визначеної умовами договору, та інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.05.2023, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.09.2023, позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Віста» на користь ТОВ «Український національний продукт» 316 337,70 грн боргу, 221  841,75 грн пені, 172  752,97 грн 20 % річних,  160  095,53 грн інфляційних втрат, 373  392,86 грн штрафу, який зменшено на 30 % із заявлених 533  418,36 грн, 21  066,69 грн витрат зі сплати судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у жовтні 2023 року ТОВ «Віста» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить  скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.09.2023 та рішення  Господарського суду Дніпропетровської області від 10.05.2023; зменшити розмір штрафних санкцій на 99 %, що становить 1  701, 77 грн; у разі, коли суд не віднайде можливості, зменшити штрафні санкції на 30 %, що становить 119  123,65 грн; у порядку повороту виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.05.2023 стягнути з ТОВ «Український національний продукт» на користь ТОВ «Віста» 830  026,15 грн; стягнути з ТОВ «Український національний продукт» на користь ТОВ «Віста» витрати за професійну правничу допомогу в сумі 22  000,00 грн за розгляд справи в суді касаційної інстанції та витрати зі сплати судового збору в сумі 42  133,38 грн.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2023 відкрито касаційне провадження у справі № 904/464/23 за касаційною скаргою ТОВ «Віста» з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22.11.2023.
ТОВ «Український національний продукт» у відзиві на касаційну скаргу зазначає про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору та просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін. Також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 15  000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд виходить із такого.
При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що 27.07.2020 між ТОВ «Український національний продукт» (постачальник) і ТОВ «Віста» (покупець) укладено договір поставки № 27072020/1, за умовами якого постачальник зобов`язався передати у встановлений в даному договорі строк у власність покупцеві товар, а покупець зобов`язався прийняти товар і оплатити його вартість відповідно до умов даного договору. Найменування (номенклатура, асортимент) товару визначається сторонами у рахунках та видаткових накладних. Сторони дійшли згоди, що у разі відсутності окремої специфікації, підписаної сторонами на конкретну поставку, найменування (номенклатура, асортимент) вказуються у відповідній видатковій накладній на поставку товару, яка буде прирівнюватися до специфікації (пункти 1.1, 1.2).
Ціна на товар встановлюється в національній валюті України і вказується постачальником в рахунку-фактурі (пункт 2.1). Загальну суму договору становить сума всіх накладних, на підставі яких здійснювалась поставка товару постачальником за цим договором (пункт 2.2). Оплата товару покупцем здійснюється на підставі наданого рахунку-фактурі у розмірі 100 % вартості товару протягом 14 календарних днів з дати поставки (пункт 2.4). Зобов`язання покупця з оплати товару, вказане в пункті 2.4. цього договору, вважається виконаним належним чином з моменту зарахування суми грошових коштів на поточний рахунок постачальника в повному обсязі (пункт 2.5).
Поставка товару за цим договором здійснюється партіями згідно письмових замовлень покупця, направлених постачальнику на електронну пошту ukrnacprodukt@gmail.com. Погодження постачальником такого замовлення та його прийняття до виконання здійснюється шляхом направлення відповідного підтвердження на наступну електронну пошту покупця 11@zlata.dp.ua. Загальна кількість, асортимент, ціна товару, інші істотні вимоги до товару, що підлягає поставці за цим договором, вказуються в видаткових товарних накладних, які оформляються по кожній окремій поставці товару, складених на підставі письмового замовлення покупця (пункт 3.1).
Постачальник здійснює поставку товару на умовах EXW м. Дніпро, вул. Запасна, 7 (згідно правил ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року) (пункт 3.2). Постачальник здійснює поставку товару протягом п`яти робочих днів з дати письмового підтвердження про прийняття замовлення до виконання і виконання покупцем зобов`язань по оплаті товару, зазначених в абз. 1 пункту 2.4. цього договору. За цим договором постачальник має право дострокової поставки товару (пункт 3.4). Передача (приймання-здавання) товару здійснюється на складі постачальника, розташованому за адресою, зазначеною в пункті 3.3. цього договору, якщо інша адреса не узгоджена сторонами в письмовій формі (пункт 3.5). Передача товару оформлюється шляхом позначки про отримання товару на примірнику товарно-транспортної та видаткової накладної, скріплених підписом уповноваженого представника покупця, поставка вважається завершеною з моменту передачі товару покупцеві. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця під час передачі товару. Повноваження осіб, які здійснюють приймання товару від імені покупця (за винятком випадків приймання товару безпосередньо керівником суб`єкта господарювання - юридичної особи покупця або безпосередньо приватним підприємцем покупцем) покупець зобов`язаний підтверджувати відповідним дорученням (довіреністю) на отримання товарно-матеріальних цінностей (пункт 3.6).
За несвоєчасну оплату поставленого товару покупець зобов`язався сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період виникнення заборгованості, за кожен день прострочення, а також штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості. За прострочення виконання грошового зобов`язання крім сплати неустойки покупець зобов`язався сплатити постачальнику суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 20 % річних від суми заборгованості (підпункт 6.1.1).
Сторони дійшли згоди, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється строк позовної давності три роки (пункт 6.2). Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань здійснюється до повного виконання таких зобов`язань стороною (пункт 6.3).
Сторонами погоджено, що договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін. Контракт буде автоматично продовжено до наступного календарного року, якщо не буде припинено жодною стороною протягом 15 днів з дати завершення (пункт 8.1).
Договір підписаний та скріплений печатками сторін без зауважень та заперечень до нього.
Також судами попередніх інстанцій установлено, що протягом грудня 2020 року -  серпня 2022 року на виконання умов договору позивач поставив та передав у власність відповідача товар на загальну суму 11 369 776,28 грн (з ПДВ), що не заперечується відповідачем.
Термін оплати за останньою накладною від 29.08.2022 настав 12.09.2022. 
Відповідач сплатив вартість отриманого товару частково на суму 10 939 438,58грн.
18.10.2022 на електронну адресу відповідача позивачем направлено лист  № 181022/1 із вимогою оплатити заборгованість. На цей лист відповідач надав відповідь, в якій зазначив про його намір сплачувати борг частково та по можливості.
Відповідачем не оплачена вартість поставленого позивачем товару на загальну суму 376 337,70 грн, переданого відповідно до видаткових накладних  від 14.04.2022  № 1424 у сумі 42 137,78 грн, від 18.04.2022 № 1473  у сумі 48 000,00 грн, від 19.04.2022 № 1498 у сумі  48 000,00 грн, від 20.04.2022 № 1520 у сумі 48 000,00 грн, від 22.04.2022 № 1545 у сумі 48 000,00 грн, від 25.04.2022 № 1552 у сумі 48 000,00 грн, від 28.04.2022 № 1582 у сумі 48 000,00 грн, від 04.05.2022 № 1620 у сумі 46 200,00 грн. 
Неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки щодо своєчасної та повної оплати за поставлений позивачем товар стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 316 337,70 грн, пені в сумі 224  168,16 грн, 20 % річних у сумі 194  112,52 грн, інфляційних втрат в сумі 172  095,68 грн, штрафу в сумі 533  418,36 грн.
У процесі розгляду справи відповідач оплатив частину вартості поставленого товару в сумі 60 000,00 грн, з огляду на що позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог у цій частині з 376 337,70 грн до 316 337,70 грн.
Апеляційний господарський суд залишив без змін рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 316 337,70 грн боргу, 221  841,75 грн пені, 172  752,97грн 20 % річних, 160  095,53 грн інфляційних втрат, 373  392,86 грн штрафу, який зменшено на 30 % із заявлених 533  418,36 грн.
Судові рішення мотивовано доведеністю позовних вимог в задоволеній частині щодо прострочення виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого позивачем товару, що стало підставою для стягнення суми боргу та штрафних санкцій, передбачених умовами договору.
У поданій касаційній скарзі ТОВ «Віста», не оскаржуючи судові рішення в частині стягнення суми основного боргу, послалося на те, що при вирішенні спору щодо стягнення зі скаржника штрафних санкцій суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, зокрема:
- суд апеляційної інстанції порушив положення статей 73, 74, частини 3 статті 269 ГПК та дійшов безпідставного висновку, що подані до апеляційної скарги додаткові пояснення та контррозрахунок є доказами в розумінні положень ГПК, які відповідач мав подати до суду першої інстанції;
- суди попередніх інстанцій у порушення статей 76, 79, 86, 209, 210, 236, 237, 238 ГПК належним чином не з`ясували обставин справи, у тому числі пов`язаних із правильністю здійснення позивачем розрахунку штрафних санкцій і періоду, за який утворилася основна сума заборгованості з огляду на предмет позову, що призвело до виходу за межі позовних вимог;
- судами в порушення статей 551, 624 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК) не було враховано клопотань відповідача щодо зменшення сум неустойки, заявлених до стягнення, у тому числі з власної ініціативи суду з урахуванням об`єктивних підстав для цього, що призвело до ухвалення несправедливого рішення суду та недотримання розумного балансу між інтересами сторін; при цьому проігноровано судову практику з цього питання;
- суди ототожнили поняття основної заборгованості з оплатою з простроченням, за яку за умовами договору штраф не нараховується;
- суди з огляду на положення частини 3 статті 75 ГПК не врахували, що невелика затримка строку оплати поставленого товару викликана воєнним станом на території України, що є підставою для зменшення штрафних санкцій; 
- судами не надано оцінки недобросовісній поведінці позивача, оскільки між сторонами велася переписка з приводу збільшення строків оплати, хоча відповідні зміни до договору не вносилися;
- судами не надано оцінки поданому відповідачем контррозрахуну з урахування положень частини 6 статті 232 ГК щодо періоду нарахування пені, при цьому не враховано, що розмір штрафних санкцій значно перевищує суму основної заборгованості;
- судами попередніх інстанцій правильно визначено видаткові накладні та кінцевий строк оплати, але протиправно нараховано штрафні санкції за весь період (включаючи попередній), а не з першого дня прострочення, що є грубим порушенням та підставою для скасування судових рішень;
- оскільки відповідачем повністю сплачено відповідачу суми заборгованості та штрафних санкцій, стягнутих за оскарженим рішенням суду першої інстанції, що підтверджується платіжними дорученнями, то є необхідність у вирішенні питання про поворот виконання відповідно до частини 1 статті 333 ГПК.
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, скаржник послався на неврахування судами попередніх інстанцій при вирішенні спору висновків Верховного Суду щодо застосування наведених норм права при вирішенні спору у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 у справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 у справі № 905/305/18, від 02.03.2018 у справі № 927/467/17, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 12.12.2018 у справі № 703/1181/16-ц, від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 20.03.2019 у справі № 761/26293/16-ц, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 05.03.2019 у справі № 925/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 30.09.2019 у справі № 905/1742/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20, у справі № 925/74/19, від 02.06.2021 у справі № 5023/10655/11, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі № 6-1120цс15.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК,  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення у межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.
За встановлених судами попередніх інстанцій обставин, спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з виконанням договору поставки в частині оплати відповідачем поставленого позивачем товару.
Відповідно до положень статті 193 ГК суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Свобода договору, відповідно до статті 3 ЦК, є однією із засад цивільного законодавства.
Статтею 6 ЦК передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.
Отже, принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Суперечність правочину (його частини) актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
За змістом статті 712 ЦК за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно з положеннями частини 6 статті 265 ГК та частини 2 статті 712 ЦК до відносин поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 692 ЦК покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1). 
Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому положення частини 7 статті 193 ГК і статті 525 ЦК встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 ЦК щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар  на загальну суму 11  369  776,28 грн, що підтверджено товарно-транспортними накладними та видатковими накладними. До подачі позовної заяви до суду відповідач за поставлений товар розрахувався частково в сумі 10  939  438,58 грн; на дату подання зазначеного позову до суду сума заборгованості становила 376  337,70 грн.
Після звернення позивача до суду з відповідним позовом відповідачем заборгованість сплачена частково в сумі 60  000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 27.01.2023 № 13708 та від 31.01.2023 № 13722, у зв`язку із чим позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, яку було прийнято судом до розгляду.
Як зазначалося вище, відповідач оскаржує постановлені у справі судові рішення в частині стягнення штрафних санкцій та не врахування судами попередніх інстанцій обставин, що є підставою для їх зменшення.
Відповідно до положень статті 202 ГК і статті 599 ЦК зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.
У частині 1 статті 612 ЦК передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом статей 610, 611 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до частини 1 статті 230 ГК штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За положеннями статті 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3).
У частині 4 статті 231 ГК визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Крім того, положеннями частини 3 статті 692 ЦК передбачено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
За змістом статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Разом із тим відповідно до частини 2 статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судами попередніх інстанцій установлено, що уклавши договір поставки, сторони погодилися з передбаченими у ньому умовами щодо відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором і кожна зі сторін цього договору беззаперечно взяла на себе певні обов`язки, які відображені в його умовах.
Так, сторонами у договорі поставки від 27.07.2020 № 27072020/1 було передбачено, що за несвоєчасну оплату поставленого товару покупець зобов`язався сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період виникнення заборгованості, за кожен день прострочення, а також штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості. За прострочення виконання грошового зобов`язання крім сплати неустойки покупець зобов`язався сплатити постачальнику суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 20 % річних від суми заборгованості (пункт 6.1.1). Також сторонами визначено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлений строк позовної давності три роки. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань здійснюється до повного виконання таких зобов`язань стороною (пункти 6.2, 6.3).
Як установлено судами попередніх інстанцій, відповідачем допущено прострочення виконання зобов`язань за договором поставки від 27.07.2020 № 27072020/1 у частині своєчасної та в повному обсязі оплати за поставлений позивачем товар протягом грудня 2020 року - серпня 2022 року та не спростування відповідачем у встановленому процесуальному порядку таких обставин.
У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання щодо повної оплати товару за договором позивач звернувся до суду за захистом порушеного права шляхом стягнення окрім основної заборгованості (розмір якої відповідачем не оспорюється), також і сум пені, процентів річних, штрафу та інфляційних втрат.
З огляду на вимоги частини 5 статті 236, статті 237, статті 86 ГПК господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем) (подібні висновки наведено у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 у справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 у справі № 905/305/18, від 02.03.2018 у справі № 927/467/17, на які послався скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК).
У справі, що розглядається, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум, дійшов висновку про неправильність такого розрахунку сум пені,   20 % річних, інфляційних втрат та, здійснивши власний розрахунок у межах позовних вимог, дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають: 221  841,75 грн пені за загальний період з 29.12.2020 по 23.01.2023, 172  752,97 грн 20 % річних за загальний період з 29.12.2020 по 23.01.2023,  160  095,53 грн інфляційних втрат за період  лютий 2021 року -  січень 2023 року, 373  392,86 грн штрафу, який зменшено на 30 % із заявлених 533  418,36 грн.
Також судами попередніх інстанцій ураховано той факт, що відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції не було реалізовано право на подання до суду контррозрахунку заявлених позивачем до стягнення сум штрафних санкцій і не доведено існування іншого розміру таких санкцій з огляду на встановлені та не спростовані відповідачем обставини наявності простроченої оплати за поставлений позивачем товар за договором поставки від 27.07.2020  № 27072020/1, у зв`язку із чим і було нараховано такі штрафні санкції.
Доводи касаційної скарги ТОВ «Віста» стосовно того, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, оскільки при вирішенні спору мав з власної ініціативи витребувати у відповідача контррозрахунок штрафних санкцій, не приймається судом касаційної інстанції до уваги, оскільки за встановлених у справі обставин, що підтверджується, у тому числі відзивом на позов, відповідач взагалі заперечував наявність підстав для стягнення штрафних санкцій та просив відмовити у задоволенні таких вимог.
Доводи касаційної скарги стосовно того, що судом апеляційної інстанції в порушення статей 73, 74, частини 3 статті 269 ГПК не враховано подані скаржником до апеляційної скарги додаткові пояснення та контррозрахунок, не приймаються судом касаційної інстанції до уваги з таких підстав.
За змістом статей 73, 74 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Відповідно до частини 3 статті 269 ГПК докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як свідчать матеріали справи та встановлено апеляційним судом 30.08.2023 на адресу апеляційного суду надійшли додаткові пояснення відповідача до апеляційної скарги, до яких було надано  контррозрахунок штрафних санкцій, фінансова звітність ТОВ «Віста» станом на 31.12.2021 та 31.12.2022, копія листа позивача від 28.10.2021.
Суд апеляційної інстанції з огляду на положення статей  13, 14, 42, 74, 80, 164, 269 ГПК дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у апеляційного суду процесуального обов`язку надавати оцінку доказам, які не були подані відповідачем до суду першої інстанції і не розглядалися цим судом. При цьому судом обґрунтовано зауважено, що відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку не доведено тих виняткових обставин, які унеможливили подання відповідачем відповідних доказів до суду першої інстанції.
Водночас необхідно зауважити, що висновки судів попередніх інстанцій у цій справі не суперечать наведеним вище висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду, щодо необхідності з`ясування обставин, пов`язаних з правильністю  здійснення позивачем розрахунку, та оцінки судом доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.
Твердження відповідача стосовно того, що при вирішенні спору суд вийшов за межі позовних вимог та безпідставно ототожнив поняття основної заборгованості з оплатою з простроченням, за яку за умовами договору штраф не нараховується, також є безпідставним, оскільки як свідчать матеріали справи та встановлені судами попередніх інстанцій обставини, умовами договору від 27.07.2020 № 27072020/1 передбачено, що поставка товару здійснюється партіями, отже з огляду на умови пунктів 2.3-2.5, 6.1.1 цього договору штраф у розмірі 10 % за несвоєчасну оплату поставленого товару розраховується від суми заборгованості стосовно кожної окремої поставки товару, оплата за якою здійснена поза межами узгоджених сторонами строків, а не від загальної суми заборгованості, яка виникла за договором, і таке нарахування не залежить від виконання покупцем свого обов`язку з оплати поставленого товару в подальшому.
Також не можна погодитися з доводами відповідача, викладеними у касаційній скарзі стосовно того, що судами не було враховано клопотань відповідача про зменшення сум неустойки, заявлених до стягнення, у тому числі з власної ініціативи суду з урахуванням об`єктивних підстав для цього, що призвело до ухвалення несправедливого рішення суду та недотримання розумного балансу між інтересами сторін, з огляду на таке.
За змістом частини 1 статті 233 ГК у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Як встановлено судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається, під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції відповідач не подавав клопотання про зменшення розміру нарахованих позивачем сум пені, штрафу, інфляційних втрат і річних, а просив відмовити повністю у задоволенні позову у відповідній частині. 
Суд першої інстанції, з яким правомірно погодився суд апеляційної інстанції, за недоведеністю відповідачем тих обставин, на які останній посилався у своїх запереченнях, не знайшов підстав для відмови в задоволенні зазначених позовних вимог, проте, виходячи із засад справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права та з урахуванням встановлених фактичних обставини справи, з власної ініціативи дійшов висновку про наявність виняткових підстав для реалізації права суду на зменшення розміру нарахованого позивачем штрафу на  30 %.
У цій справі суди обох інстанцій дійшли обґрунтованого та законного висновку про можливість зменшення розміру штрафу, і такий висновок, з урахуванням конкретних встановлених обставин цієї справи,  ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства та відповідає сформованій та сталій судовій практиці суду касаційної інстанції щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.
Отже, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи доводи касаційної скарги ТОВ «Віста» щодо невідповідності зазначених висновків судів попередніх інстанцій у питанні застосування наведених норм права щодо реалізації судом дискреційних повноважень на зменшення розміру штрафних санкцій висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 703/1181/16-ц, від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 20.03.2019 у справі № 761/26293/16-ц, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 05.03.2019 у справі № 925/536/18, від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 02.06.2021 у справі № 5023/10655/11, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 12.12.2018 у справі № 703/1181/16-ц, Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі № 6-1120цс15, на які послався скаржник у касаційній скарзі.
Водночас необхідно зауважити, що судами попередніх інстанцій при вирішення питання можливого зменшення розміру штрафних санкцій, зокрема штрафу було враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 30.09.2019 у справі № 905/1742/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20, стосовно того, що, вирішуючи відповідне питання, суд, у тому числі згідно з нормами статті 86 ГПК має керуватися своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, що і було зроблено судами попередніх інстанцій при вирішенні спору у справі, що розглядається.
З огляду на викладене, Верховний Суд не може взяти до уваги посилання відповідача в касаційній скарзі на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм, закріплених у статті 233 ГК, статті 551 ЦК, оскільки суди з`ясували обставини, передбачені зазначеними нормами, з урахуванням наявних у справі доказів. 
У зв`язку із цим суд касаційної інстанції вважає безпідставними доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій положень статті 86 ГПК та неврахування висновків з питань застосування цієї норми процесуального права, викладених у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 925/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 30.09.2019 у справі № 905/1742/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20, на які послався скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК,  оскільки такі доводи також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Доводи касаційної скарги про те, що судами при вирішенні спору не було враховано обставин виникнення затримки з оплатою у зв`язку з воєнним станом, а також недобросовісною поведінкою позивача щодо невиконання домовленостей про збільшення строків оплати, що також є підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, відхиляються судом касаційної інстанції, оскільки судами таким аргументам відповідача було надано відповідну правову оцінку в сукупності з іншими обставинами і поданими на їх підтвердження доказами, що відображено в оскаржуваних судових рішеннях.
Зокрема, судами не було встановлено будь-яких обставин внесення змін до договору поставки щодо строків розрахунку або узгодження відповідних умов у будь-який інший передбачений умовами договору та чинним законодавством спосіб, а відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку обставин, якими обґрунтовувалися його заперечення проти позову, не доведено.
При цьому, судом апеляційної інстанції було перевірено аналогічні доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, та встановлено, що відповідач не навів виняткових обставин, які унеможливлюють належне (своєчасне) виконання зобов`язань, а також не надав відповідних доказів, які б слугували підставою для зменшення, зокрема пені, розмір якої не перевищує суму основної заборгованості.
Разом із тим судом апеляційної інстанції правомірно зауважено, що часткову оплату боргу в сумі 60 000,00 грн було здійснено відповідачем після звернення позивача до суду з відповідним позовом, що не є свідченням добросовісної поведінки відповідача, при цьому останнім не надано належних доказів на підтвердження його доводів щодо досудового врегулювання цього спору.
Водночас судом апеляційної інстанції обґрунтовано відхилено вимогу відповідача, викладену в апеляційній скарзі, стосовно зменшення штрафних санкцій на 99 %, оскільки, за висновками суду, по-перше, відповідачем не було доведено таких виняткових обставин, які б були підставою для задоволення таких його вимог, а, по-друге, зменшення розміру штрафних санкцій на 99 %, як просить скаржник, нівелюватиме саме значення неустойки як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне отримання грошових коштів за переданий відповідачем товар і саме таке зменшення може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін. 
Тим більше судом першої інстанції, з урахуванням фактичних обставин цієї справи, було вирішено питання про часткове зменшення штрафної санкції, що у цьому конкретному випадку відповідає принципу дотримання розумного балансу між інтересами боржника та кредитора.
З урахуванням наведеного, а також установлених судами попередніх інстанцій обставин цієї справи, з огляду на положення статті 300 ГПК щодо меж розгляду справи, суд касаційної інстанції при перегляді у касаційному порядку судових рішень не вбачає підстав для задоволення вимоги касаційної скарги відповідача щодо зменшення розміру штрафних санкцій.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Аналіз постанов Верховного Суду, на які посилається скаржник, як в цілому, так і висновків, зроблених у них, узагальнено зводиться до того, що, реалізуючи своє право на зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до положень статті 233 ГК та частини 3 статті 551 ЦК, суди повинні виходити з фактичних обставин, встановлених у кожній справі на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким повинна надаватися оцінка згідно з вимогами статті 86 ГПК, тобто судами повинні досліджуватися конкретні обставини справи щодо ступеню виконання умов договорів, розміру заборгованості, майнового стану сторін тощо. Висновки Верховного Суду, зроблені у цих постановах, не суперечать наведеним висновкам про те, що зменшення розміру штрафних санкцій є правом суду, яке може бути реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів. 
Крім того, з підстав для зменшення розміру неустойки не можна виокремити умови їх застосування окремо від специфічних обставин у зазначених справах і застосувати у цій справі. До того ж, суд касаційної інстанції у наведених справах не формулював висновків, які б певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру штрафних санкцій так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним. 
З огляду на викладене, суд касаційної інстанції зазначає, що наведені судами попередніх інстанцій мотиви та висновки щодо відсутності підстав для зменшення штрафних санкцій до того розміру, який на думку відповідача є правомірним, не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначених скаржником у касаційній скарзі постановах Верховного Суду.
Що стосується доводів скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій при вирішенні спору у справі, що розглядається, висновків, викладених у поставові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, то необхідно зазначити, що з огляду на компенсаторний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Інакше кажучи, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання
Проте у справі, що розглядається, суди таких обставин, за яких можливе зменшення суми процентів річних, не встановили.
Водночас суд касаційної інстанції вважає безпідставним посилання скаржника на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли внаслідок заподіяння збитків, завданих територіальній громаді у зв`язку з порушенням земельного законодавства та використання відповідачем земельної ділянки без правовстановлюючих документів. Тобто правовідносини у справі, що розглядається, не є подібними до правовідносин у справі № 917/1739/17.
Загалом доводи, наведені в касаційній скарзі стосовно процесу доказування та оцінки доказів судом, фактично спрямовані на спонукання Суду до необхідності переоцінки поданих доказів і встановлення нових обставин справи, проте відповідно до норм статті 300 ГПК зазначене виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Суд, відхиляючи доводи скаржника, враховує висновки, наведені в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу. Більше того,  з пункту  1 статті 6 Конвенції не випливає, що мотиви, представлені судовим органом, мають висвітлювати, зокрема, всі аргументи, які одна з сторін може вважати основними для своїх доводів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шевельов проти України»).
Інші доводи касаційної скарги не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, визначеними частиною 2 статті 287 ГПК, не спростовують наведених висновків та не впливають на них.
Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
Оскільки суд касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування постановлених у справі судових рішень, вимоги касаційної скарги щодо застосування Судом повороту виконання рішення суду відповідно до статті 333 ГПК, а також вирішення питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу на користь ТОВ «Віста»,  залишаються без задоволення.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржених судових рішень не знайшли свого підтвердження, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції - без змін.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку  статті 129 ГПК  покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Віста» залишити без задоволення.
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.09.2023 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.05.2023 у справі  № 904/464/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          В.А. Зуєв

                                                                                                                І.С. Міщенко