КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                    
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/4914/2023
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

            27 листопада 2023 року                                                          місто Київ
                                                                                             справа №357/2138/22
                              
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                  суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
                                за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бебешко М.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав,-
          В С Т А Н О В И В:
В березні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування вимог посилалася на те, що сторони з 21 квітня 2015 року по 16 грудня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказувала, що на даний час сторони проживають окремо, діти перебувають на її утриманні.
Зазначала, що Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано наказ про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання малолітніх дітей.  
Посилалась на те, що на даний час відповідач аліменти не сплачує в добровільному порядку, що призвело до утворення заборгованості. Іншої матеріальної допомоги відповідач не надає.
Вказувала, що починаючи з 2017 року, відповідач не цікавиться життям дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не спілкується з ними, тобто не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Крім того, нагляд за станом здоров'я дітей з моменту їх народження і по сьогодні відповідач не здійснює.
Зазначала, що відповідач ухиляється від виконання свої батьківських обов`язків по вихованню дітей, не цікавиться їх життям та не відвідує їх.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - Скульський С.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
На обґрунтування вимог, посилався на те, що 01 липня 2022 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області задоволено клопотання сторони позивача про проведення всіх судових засідань в режимі відеоконференції, але жодного судового засідання не проведено, протоколи проведення відсутні в матеріалах справи.
Вказував, що поштові повідомлення про вручення відповідачу поштових відправлень повернулися на адресу суду 14 червня 2022 року з відміткою «за закінченням терміну зберігання», а 11 липня 2022 року та 23 серпня 2022 року через відмову адресата отримати повідомлення, тобто відповідач навмисно ухиляється бути присутнім в судових засіданнях.
Зазначав, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення без висновку органу опіки та піклування, що є порушенням чинного законодавства.
Відзиву на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надійшло.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 27 червня 2023 року, яке провожилося в режимі відеоконференції, представник позивача надавав пояснення по доводам апеляційної скарги та просив її задовольнити.
В судове засідання, призначене на 07 листопада 2023 року сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу у його відсутність та відсутність позивача.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, з 21 квітня 2015 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 року.
Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з позивачем.
Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дітей у розмірі 1/4 від його заробітку (доходу).
06 березня 2020 року державним виконавцем Білоцерківського відділу Державної виконавчої служби відкрито виконавчі провадження №№61465668, 61465342 на підставі виконавчих листів суду щодо стягнення аліментів.  
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 04 лютого 2022 року по ВП №61465342, складеного державним виконавцем Шуляк С.Д. заборгованість відповідача зі сплати аліментів на користь позивача на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з липня 2019 року по 01 лютого 2022 року становить 79 047 грн. 
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 04 лютого 2022 року по ВП №61465668, складеного державним виконавцем        Шуляк С.Д. заборгованість відповідача зі сплати аліментів на користь позивача на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з липня 2019 року по 01 лютого 2022 року становить 79 047 грн. 
На запит представника позивача від Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №78 Харківської міської ради Харківської області було надано відповідь, про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01 вересня 2021 року навчається в 1-А класі даного навчального закладу. Батько малолітньої дитини ОСОБА_2 не відвідував школу, не спілкувався з класним керівником з приводу навчання сина, жодного разу не був присутній на батьківських зборах. 
Міською дитячою поліклінікою №1 Харківської міської ради 07 лютого 2022 року на запит адвоката Скульського С. надано інформацію про те, що декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу дитині ОСОБА_4 , укладена з лікарем даного закладу ОСОБА_9 19 серпня 2019 року. Батько хлопчика ОСОБА_2 з питань, які стосуються здоров`я дитини, до поліклініки не звертався. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що батько дітей ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, не цікавиться їх життям та здоров`ям, не надає матеріальну допомогу на їх утримання, аліменти не сплачує. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування,  які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі  особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або  не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з ч.ч.1-4 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (ч.1 ст.164 СК України).
Згідно зі ст.166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав  (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважити на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. 
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду  від 8 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №645/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/1.
У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків  означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обстави (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савін проти України»).
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених уим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення  останнього батьківських прав, покладено на позивача.
З матеріалів справи вбачається, що основні доводи позивача ґрунтуються на невиконанні відповідачем своїх батьківських обов`язків після розлучення, а саме: ОСОБА_2 не цікавиться життям та здоров`ям дітей, не надає матеріальну допомогу на їх утримання, аліменти не сплачує. 
Проте, в матеріалах справи відсутні докази, що  відповідач протягом тривалого періоду не виконував свої батьківські обов`язки. 
Винної поведінки ОСОБА_2 та свідомого нехтування відповідачем  своїми батьківськими обов`язками щодо дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не встановлено.
Довідка з Харківської загальноосвітньої школи №78 від 09 лютого 2022 року про те, що за період навчання ОСОБА_3 (з 01 вересня 2021 року по 09 лютого 2022 року), батько ОСОБА_2 не відвідував школу, не спілкувався з класним керівником та не був присутнім на батьківських зборах вищевказаних обставин не підтверджує.
Судом першої інстанції вірно взято до уваги те, що батько дитини, проживаючи в місті Біла Церква Київської області,  що знаходиться на значній відстані від міста Харкова, немає достатньої можливості відвідувати навчальний заклад сина.
Сама по собі наявність у відповідача заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей не  свідчить  про  свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та не є підставою для позбавлення батьківських прав. 
До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі №761/2855/17.
Не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав і довідка, видана міською дитячою поліклінікою №1 міста Харкова від 07 лютого 2022 року про те, що батько ОСОБА_2 не звертався до поліклініки з питань, що стосуються здоров`я дитини, так як  вказана довідка не свідчить про наявність правових підстав для позбавлення батьківських прав.
Згідно з ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Щодо доводів апеляційної скарги представника позивача про те, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення без висновку органу опіки та піклування, що є порушенням чинного законодавства, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2022 року зобов`язано Службу у справах дітей по Слобідському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей, матері, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Копію ухвали було направлено до Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради, однак лист повернувся до суду першої інстанції з відміткою «за закінченням строку зберігання».
16 серпня 2022 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області на адресу Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради повторно було направлено копію ухвали від 05 травня 2022 року та лист з проханням подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Лист був отриманий Службою у справах дітей по Слобідському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради - 22 серпня 2022 року, однак відповіді не надійшло.
17 листопада 2022 року судом першої інстанції було втретє направлено до Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради копію ухвали суду від 05 травня 2022 року для виконання, яку Служба отримала 02 грудня 2022 року. Відповіді від Служби на адресу суду першої інстанції не надійшло.
У зв`язку з тим, що матеріали справи не містили висновку органу опіки та піклування щодо вирішення спору про позбавлення батьківських прав          ОСОБА_2 відносно його дітей, Київським апеляційним судом запитом від 29 червня 2023 року було запропоновано Службі у справах дітей по Слобідському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради надати письмовий висновок, відповідно до ч.5 ст.19 СК України у вказаній справі щодо розв`язання спору. Вказаний запит Службою було отримано 10 липня 2023 року, однак відповіді надано не було.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 05 вересня 2023 року на питання суду представник позивача не зміг пояснили, де знаходиться позивач разом з дітьми, зазначивши, що позивач то перебуває у м.Харкові, то виїзжає з дітьми, забезпечуючи для них безпечне місце проживання.
11 вересня 2023 року Київським апеляційним судом до Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради було повторно направлено запит щодо надання висновку про розв`язання спору.
03 жовтня 2023 року від Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради надійшли пояснення, в яких зазначено, що позивач та відповідач по справі до Департаменту служб на співбесіду не з'явились. А тому, Департамент служб у справах дітей не має можливості надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.
17 жовтня 2023 року в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на питання суду представник позивача не зміг пояснити, де на даний час проживає позивач разом з дітьми, однак зобов`язався забезпечити безпосередню участю позивача у наступне судове засідання для дачі пояснень. Розгляд справи було відкладено на 07 листопада 2023 року о 16.15 год.
В судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 07 листопада 2023 року о 16.15 год. ні позивач, ні її представник не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу у його відсутність та відсутність позивача.
Таким чином, судом апеляційної інстанції було вжито всіх заходів щодо отримання висновку Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради щодо розв`язання спору та щодо з`ясування місця перебування позивача разом з дітьми.
При цьому, оскільки позивач та відповідач по справі до Департаменту служб на співбесіду не з`явились, тому Департамент служб у справах дітей не має можливості надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. З`ясувати у представника позивача місце перебування на даний час позивача та дітей також не вдалося.
А відтак, суд першої інстанції з урахуванням обставин справи, якнайкращих інтересів дітей, а також норм матеріального права та практики їх застосування, дійшов вірного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Доводи апеляційної скарги про те, що 01 липня 2022 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області задоволено клопотання сторони позивача про проведення всіх судових засідань в режимі відеоконференції, але жодного судового засідання не проведено, протоколи проведення відсутні в матеріалах справи, колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи наявні протоколи судових засідань від 26 жовтня 2022 року, від 16 листопада 2022 року, від 12 грудня 2022 року, в яких зазначено про неявку сторін в судове засідання та у зв`язку з цим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, №49684/99, § 2)).
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,
 
                                         П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:
 
Судді: