ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

21 грудня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/6694/22
Головуючий у першій інстанції – Коверзнев В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/458/23, 22-ц/4823/457/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді: Скрипки А.А.    
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Поклад Д.В., Зеляк Ю.Г., Шапко В.М. 

сторони: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Академія Державної пенітенціарної служби (відповідно до 
наказу Міністерства юстиції України №3548/5 від 06 жовтня 2023 року        Академію    Державної      пенітенціарної     служби    перейменовано в 
Пенітенціарну академію України)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Академії Державної пенітенціарної служби на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Коверзнева В.О. від 14 грудня 2022 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, та на додаткове рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Коверзнева В.О. від 10 січня 2023 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до Академії Державної пенітенціарної служби про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за затримку розрахунку при звільненні,
                        
                        В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Академії Державної пенітенціарної служби і, уточнивши 25.11.2022 року раніше заявлені вимоги (а.с. 125 том 1), просила стягнути на її користь із відповідача:  заборгованість  по  заробітній  платі  за  2017-2022 р.р. в сумі 375 803 грн. 35 коп.; середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 лютого по 25 квітня 2022 року включно в сумі 76 632 грн; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 85 000 грн. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що в період з 2017 року по 2022 рік відповідач не здійснював їй оплату праці за участь у проведенні вступних іспитів до аспірантури, рецензування наукових текстів і наукове керівництво аспірантами, внаслідок чого виникла заборгованість по заробітній платі в сумі 375 803 грн. 35 коп., яку відповідачем не було виплачено при звільненні позивача з роботи за скороченням. Позивач вказувала, що рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.02.2022 року та постановою Черкаського апеляційного суду від 14.06.2022 року у справі № 750/14822/21 визнано незаконним її відсторонення від роботи. Після рішення суду, а саме, 11.02.2022 року, 24.02.2022 року, 28.02.2022 року та 01.04.2022 року на неодноразові звернення позивача відповідач не допустив її до роботи. Документально допуск позивача до роботи відбувся 26.04.2022 року, тобто, як стверджувала позивач, з 11.02.2022 року по 25.04.2022 року (52 робочих дні) фактично продовжувалось незаконне відсторонення позивача від роботи. За доводами позивача, вона має право на отримання середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в розмірі 76 632 грн., виходячи із розміру середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 1 473 грн. 70 коп., яка розрахована для виконання судового рішення у справі № 750/14822/21. Позивач вказувала, що непроведення повного розрахунку в день звільнення, є підставою для стягнення на її користь з відповідача середнього   заробітку   за   час   затримки   такого   розрахунку   у    розмірі 85 000  грн.,  визначеному  позивачем  із  середньоденної заробітної плати 1 066 грн. 91 коп. 

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 14.12.2022 року позов ОСОБА_1 до Академії Державної пенітенціарної служби про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за затримку розрахунку при звільненні, було задоволено частково. Судом стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 271 102 грн. 05 коп., середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 75 158 грн. 70 коп. і середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 85 000 грн., а всього: 431 260 грн. 75 коп. (сума заборгованості визначена без відрахування податків). Стягнуто з Академії Державної пенітенціарної служби на користь ОСОБА_1 992 грн. 40 коп., у відшкодування судових витрат. Стягнуто з Академії Державної пенітенціарної служби на користь держави судовий збір у сумі 3 462 грн. 60 коп. Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах платежу за 1 місяць в сумі 20 000 грн., допущено до негайного виконання.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.01.2023 року доповнено резолютивну частину рішення суду від 14.12.2022 абзацем 5 такого змісту: ”Стягнути з Академії Державної пенітенціарної служби на користь ОСОБА_1 8 020 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката”. У зв`язку з цим, абзаци 5-7 рішення вважати абзацами 6-8.

В апеляційній скарзі Академія Державної пенітенціарної служби просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 14.12.2022 року та додаткове рішення від 10.01.2023 року у справі № 750/6694/22 повністю, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову в повному обсязі. Апелянт просить стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідача понесені судові витрати в сумі 5 193 грн. 90 коп. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 14.12.2023 року є незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржуване рішення судом першої інстанції було прийнято із грубим порушенням статті 36 ЦПК України, оскільки суддя Коверзнев В.О. перебував у трудових відносинах з Академією Державної пенітенціарної служби, а саме, до 30.06.2022 року займав посаду професора кафедри адміністративного, цивільного та господарського права та процесу. Працюючи в академії протягом 5 років, суддя Коверзнев В.О. мав неодноразове спілкування із керівництвом академії та її співробітниками, в тому числі, із позивачем ОСОБА_1 . Апелянт вважає, що суд повинен був  на підставі статті 36 ЦПК України заявити самовідвід, оскільки суддя Коверзнев В.О. прямо та побічно заінтересований у результаті розгляду справи. Але суддя запевнив, що не буде чинити упереджених дій на користь однієї із сторін, з тією метою, щоб не заявляти по справі самовідвід. Доводи апеляційної скарги зазначають, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було повно з`ясовано всіх обставин, що мають значення для справи, при цьому, оскаржуване рішення суду не містить відповідних доказів, на підставі яких встановлені відповідні обставини, не зазначено докази, які відхилені судом, та мотиви їх відхилення. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції встановив, що позивач протягом п`яти років здійснювала наукове керівництво аспірантами, але при цьому, не наведено жодного доказу на підтвердження даного факту. Апелянт погоджується з тим, що наказом МОН України від 07.08.2002 року №450, на який послався суд першої інстанції у п.17 оскаржуваного рішення, дійсно встановлено норми часу для виконання певних видів робіт, але вказані норми не підтверджують факту виконання відповідних робіт позивачем. В даному пункті також наведено розрахунок суду, який не підтверджується жодним із доказів, які містяться в матеріалах справи. Апелянт також не погоджується із розрахунком суду заборгованості по заробітній платі за 2017-2021 роки, наведеним у п.19 рішення. Апелянт вважає, що визначена судом кількість годин по рокам не підтверджена наявними в матеріалах справи доказами. За доводами апелянта, є необґрунтованим висновок суду першої інстанції відносного того, що позивач крім обов`язків, передбачених контрактом і посадовою інструкцією, виконувала роботу із проведення вступних іспитів до аспірантури, рецензування наукових текстів і керівництво аспірантами. Апелянт вказує, що виконання позивачем роботи з участі у проведенні вступних іспитів до аспірантури, рецензування наукових текстів і керівництва аспірантами не відображено у звітній документації кафедри про виконання навчального навантаження на відповідний навчальний рік, що обумовлює відсутність підстав для оплати даної роботи. Апелянт звертає увагу, що у період з січня 2017 року по липень 2022 року позивач, окрім основної заробітної плати, отримувала премію, розмір якої за вказаний період склав 562 319 грн. 80 коп., що значно вище суми, заявленої позивачем у позовній заяві. Апелянт стверджує, що у п.13 рішення суду першої інстанції міститься посилання на наказ від 31.03.2022 року № 60/ос, з яким позивач ознайомилась під підпис лише 24.05.2022 року. Проте, судом не прийнято до уваги доводи відповідача відносно того, що позивач знала про цей наказ раніше, оскільки приходила у березні-квітні на роботу, та спілкувалась із працівниками відділу кадрів, які особисто доповіли їй дану інформацію. Доводи апеляційної скарги вказують, що пункти 20 та 21 оскаржуваного рішення суду першої інстанції суперечать один одному, оскільки у п.20 рішення, із посиланням на наказ відповідача від 31.03.2022 року № 60/ос та на наказ від 25.04.2022 року № 85/ос, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивача було фактично допущено до роботи лише з 26.04.2022 року, про що їй стало відомо тільки 24.05.2022 року. При цьому, у п.21 оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не прийняв до уваги наказ від 31.03.2022 року № 60/ос, оскільки він не був доведений до відома позивача в період його дії. Апелянт зазначає, що відповідно до даного наказу, позивач отримала відповідні виплати за час простою з 01.03.2022 року по 25.04.2022 року включно, у розмірі 14 914 грн. 09 коп., які позивач до каси Академії не повертала, і дані обставини не було прийнято до уваги судом першої інстанції при ухваленні рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи ту обставину, що апелянт вважає необґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 271 102 грн. 05 коп., апелянт також вказує про безпідставне стягнення судом на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, у розмірі 85 000 грн. Апелянт не погоджується із додатковим рішенням суду першої інстанції від 10.01.2023 року про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 8 020 грн. Доводи апеляційної скарги вказують, що вимога позивача про стягнення відшкодування витрат на правову допомогу  в розмірі 10 000 грн. є не лише занадто завищеною, але і документально не підтвердженою, зокрема, із наданого позивачем акту неможливо зробити висновок про фактичний обсяг часу, витраченого на надання адвокатом правової допомоги, при цьому, надана позивачем квитанція про оплату послуг адвоката не є належним фінансовим документом.

У відзиві на апеляційну скаргу Академії Державної пенітенціарної служби позивач ОСОБА_1 просила залишити обгрунтовані рішення суду першої інстанції від 14.12.2022 року та додаткове рішення суду від 10.01.2023 року - без змін, а апеляційну скаргу Академії Державної пенітенціарної служби, у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення. 

В судових засіданнях апеляційного суду представник відповідача - адвокат Васильченко С.М. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги. В судові засідання апеляційного суду 06.12.2023 року, 21.12.2023 року представник відповідача не з`явився, надавши 21.12.2023 року повторну заяву про відкладення розгляду справи (а.с.40, 41, том 3).    
Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Приймаючи до уваги, що у розгляді даної справи апеляційним судом уже оголошувалась перерва 06.12.2023 року за клопотанням представника відповідача (а.с.28,29, том 3), а також положення статті 223; ч.2 статті 372 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності представника відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи.       

В  судових засіданнях  апеляційного  суду позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Марченко Н.І. просили залишити обґрунтовані рішення суду першої інстанції від 14.12.2022 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 10.01.2023 року - без змін, а апеляційну скаргу Академії Державної пенітенціарної служби, у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що з 02.02.2016 року позивач ОСОБА_1 працювала у відповідача на посаді начальника кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права, а 10.04.2017 року була переведена на посаду завідувача цієї ж кафедри (а.с.15-33, том 1).
ОСОБА_1 є доктором юридичних наук і має вчене звання професора (а.с.153,154, том 1).
Наказом Академії Державної пенітенціарної служби від 14.07.2022 року № 156/ос позивача було звільнено із займаної посади, у зв`язку із скороченням, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Як вбачається з матеріалів справи, у період з 2017 року по 2022 рік позивач, крім обов`язків, передбачених контрактами (а.с.25-26, 158-160, том 1) і посадовими інструкціями (а.с.27-33, том 1), виконувала роботу з проведення вступних іспитів до аспірантури, рецензування наукових текстів і керівництво аспірантами. Вказана робота проводилася на підставі: наказів відповідача про створення предметних комісій зі вступних випробувань здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії, які видавалися в 2017-2021 роках; розкладів вступних випробувань здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії в галузі знань 08 ”Право” за 2017-2021 роки; наказів відповідача про проведення річних атестацій аспірантів за 2017-2021 роки; розкладів проведення весняної та річних атестацій здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії в галузі знань 08 ”Право” за 2017-2022 роки; відомостей перевірки наукових текстів вступників до аспірантури (ад`юнктури) за 2017-2022 роки (а.с.162-251, том 1; а.с.1-131, том 2).
У 2017 році позивачем здійснено наукове керівництво 5 аспірантами (Бей, Богдан, Сакір-Молочко, Свириденко, Коренькова); рецензовано 2 наукові доповіді (Свіриденко, Коренькова), взято участь у вступних іспитах щодо 22 здобувачів. У 2018 році - здійснено наукове керівництво 5 аспірантами (Бей, Богдан, Сакір-Молочко, Свириденко, Коренькова); рецензовано 3 наукові доповіді (Малахова, Заліська, Сікун); взято участь у вступних іспитах щодо 17 здобувачів. У 2019 році - здійснено наукове керівництво 5 аспірантами ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Малахова, Заліська); рецензовано 2 наукові доповіді ( ОСОБА_5 , Бугайчук); взято участь у вступних іспитах щодо 23 здобувачів. У 2020 році - здійснено наукове керівництво 5 аспірантами ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Малахова, Заліська); рецензовано 3 наукові доповіді ( ОСОБА_6 , Шпак, Лечко); взято участь у вступних іспитах щодо 23 здобувачів. У 2021 році - здійснено наукове керівництво 4 аспірантами ( ОСОБА_2 , Малахова, Заліська, Сікун); взято участь у вступних іспитах щодо 23 здобувачів. У 2022 році - здійснено наукове керівництво 4 аспірантами (Малахова, Заліська, Сікун, Кисельов). Таким чином, усього за вказаний вище період позивачем здійснено рецензування 10 наукових доповідей; взято участь у вступних іспитах щодо 108 здобувачів. 

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.02.2022 року у справі №750/14822/21, було визнано незаконним і скасовано наказ відповідача про відсторонення позивача від роботи та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, який був фактично сплачений позивачу 22.09.2022 року (а.с.74-75, 107, том 1).
Пунктом 1 наказу Академії Державної пенітенціарної служби від 31.03.2022 року № 60/ос позивача поновлено на посаді з 01.03.2022 року; пунктом 2 даного наказу позивача відправлено у вимушений простій з 01.03.2022 року (а.с.165- 165, зворот, том 1). 
Пунктом 4 наказу Академії Державної пенітенціарної служби від 25.04.2022 року № 85/ос було скасовано вимушений простій позивачу ОСОБА_1 з 26.04.2022 року (а.с.166-167, том 1).
Зі змістом вищевказаних наказів позивача було ознайомлено під підпис 24.05.2022 року.
29.09.2022 року позивач зверталась із запитом до відповідача (а.с.73, том 1) про причини невиплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11.02.2022 року до часу фактичного допуску до роботи 26.04.2022 року, та причини не виконання рішення суду. 

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 14.12.2022 року, частково задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 до Академії Державної пенітенціарної служби позову, суд першої інстанції констатував, що укладені сторонами контракти (а.с.25-26, 158-160, том 1), не обумовлювали виконання позивачем, як завідувачем, а в  подальшому, начальником кафедри, виконання роботи з участі в проведенні вступних іспитів до аспірантури, рецензування наукових текстів і керівництво аспірантами, що навчаються за контрактом. Враховуючи ту обставину, що обов`язок виконання цієї роботи покладено на позивача локальними актами відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що хоча вказана робота і не була прямо обумовлена контрактами, проте, повинна була виконуватися позивачем, оскільки видані відповідачем акти носять розпорядчий характер, а їх порушення тягне за собою притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Із врахуванням положень статті 4 КЗпП України, статті 20 Закону України ”Про оплату праці”, суд першої інстанції зазначив, що фактично виконана позивачем робота з проведення вступних іспитів до аспірантури, рецензування наукових текстів і керівництва аспірантами, підлягає обов`язковій оплаті відповідачем. При цьому, судом не прийнято до уваги посилання відповідача на статтю 32 Закону України ”Про вищу освіту”, як на підставу відмови в оплаті цієї роботи, оскільки визначені нею принципи діяльності закладу вищої освіти, зокрема, автономність і самоврядування, не надають закладу вищої освіти право самостійно вирішувати питання оплати праці у випадках, коли така оплата гарантована чинним законодавством України. На підставі наказу Міністерства освіти і науки України від 07.08.2002 року № 450, яким затверджено норми часу для планування і обліку навчальної роботи та переліків основних видів методичної, наукової і організаційної роботи педагогічних і науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів, виходячи із фактично виконаного позивачем навантаження, суд першої інстанції дійшов висновку, що за період з 2017 по 2022 роки позивач має право на оплату за: 108 годин участі в проведенні вступних іспитів до аспірантури; 30 годин - рецензування рефератів;   1  150   годин - за наукове керівництво аспірантами, а всього за 1 288 годин фактично виконаної роботи, прямо не передбаченої умовами контрактів. Судом першої інстанції було враховано, що додатком 16 наказу Міністерства освіти і науки України від 26.09.2005 року №557 ”Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ”, встановлено ставки погодинної оплати праці (у відсотках) до окладу працівника 1 тарифного розряду: для доктора наук, що проводить навчальні заняття з аспірантами - 8.53; для професора, що проводить зайняття з аспірантами - 10.78. Виходячи із довідки відповідача (а.с.140, том 1), згідно якої тарифна ставка працівника 1 тарифного розряду становила:   у   2017  році - 1 600 грн., у 2018 році - 1 762 грн., у 2019 році - 1 921 грн., у 2020 році - 2 225 грн., в період з 01.01.2021 року по 30.11.2021 року - 2 670 грн., в період з 01.12.2021 року по 31.12.2022 року - 2 893 грн., та враховуючи, що позивач має науковий ступень доктора юридичних наук з 26.02.2015 року, а 09.02.2021 року їй було присвоєно вчене звання професора (а.с.153,154, том 1), суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач повинен був сплатити позивачу за фактично виконану роботу із проведення вступних іспитів до аспірантури, рецензування наукових текстів  і  керівництво  аспірантами: у 2017 році - 1 600 х 8.53 % х 28 год. = 3 821 грн. 44 коп.; у 2018 році - 1 762  х 8.53 % х 276 год. = 41 482 грн. 80 коп.; у 2019 році - 1 921 х 8.53 % х 279 год. = 45 716 грн. 94 коп.; у 2020 році - 2 225 х 8.53 % х 282 год. = 53 520 грн. 78 коп.; у 2021 році - 2 670 х 10.78 % х 223 год. = 64 186 грн. 09 коп.; з 01.12.2021 року по день звільнення у 2022 році - 2 893 х 10.78 % х 200 год. = 62 374 грн. Загальна сума заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню з відповідача, становить: 271 102 грн. 05 коп. Встановивши, що позивача було фактично допущено до роботи лише з 26.04.2022 року, про що їй стало відомо тільки 24.05.2022 року, на підставі статті 236 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 75 158 грн. 70 коп., у зв`язку із затримкою відповідачем виконання рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.02.2022 року про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи за період з 11 лютого по 25 квітня 2022 року включно, яка становила 51 робочий день, виходячи із розміру середньоденного заробітку позивача, який  був  визначений  вищевказаним  рішенням суду, і складав 1 473 грн. 70 коп. При цьому, при вирішенні питання стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом не було прийнято до уваги наказ відповідача від 31.03.2022 року № 60/ос з тих підстав, що він не був доведений до відома позивача в період його дії. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, на підставі статей: 116, 117 КЗпП України, враховуючи, що в день звільнення із позивачем не було проведено повного розрахунку, дійшов висновку, що позивач має право на виплату за рахунок відповідача середнього заробітку, за весь час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням положень п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 ”Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати”, та враховуючи, що згідно довідки відповідача, середньоденна заробітна плата позивача на день її звільнення за скороченням (14.07.2022 року) становила 1 066 грн. 91 коп., суд першої інстанції дійшов висновку, що станом на день ухвалення даного рішення позивач має право на отримання середнього заробітку в сумі 119 493 грн. 92 коп. /1 066.91 х 112/. При цьому, оскільки вимога позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволена судом частково та враховуючи її позицію щодо визначення конкретної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, у відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 85 000 грн. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що всього з відповідача за користь позивача підлягає стягненню: 271 102 грн. 05 коп. - заборгованості по заробітній платі, 75 158 грн. 70 коп. - середній заробіток за час вимушеного прогулу, 85 000 грн. - середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, а всього: 431 260 грн. 75 коп. (сума заборгованості визначена судом без відрахування податків).

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 14.12.2022 року про часткове задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 до Академії Державної пенітенціарної служби позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 14.12.2022 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.  

В доводах апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції встановив, що позивач протягом п`яти років здійснювала наукове керівництво аспірантами, але при цьому, не наведено жодного доказу на підтвердження даного факту. Апелянт погоджується з тим, що наказом МОН України від 07.08.2002 року №450, на який послався суд першої інстанції у п.17 оскаржуваного рішення, дійсно встановлено норми часу для виконання певних видів робіт, але вказані норми не підтверджують факту виконання відповідних робіт позивачем. В даному пункті також наведено розрахунок суду, який не підтверджується жодним із доказів, які містяться в матеріалах справи. Апелянт також не погоджується із розрахунком суду заборгованості по заробітній платі за 2017-2021 роки, наведеним у п.19 рішення. Апелянт вважає, що визначена судом кількість годин по рокам не підтверджена наявними в матеріалах справи доказами. За доводами апелянта, є необґрунтованим висновок суду першої інстанції відносного того, що позивач крім обов`язків, передбачених контрактом і посадовою інструкцією, виконувала роботу із проведення вступних іспитів до аспірантури, рецензування наукових текстів і керівництво аспірантами. Апелянт вказує, що виконання позивачем роботи з участі у проведенні вступних іспитів до аспірантури, рецензування наукових текстів і керівництва аспірантами не відображено у звітній документації кафедри про виконання навчального навантаження на відповідний навчальний рік, що обумовлює відсутність підстав для оплати даної роботи. Апелянт звертає увагу, що у період з січня 2017 року по липень 2022 року позивач, окрім основної заробітної плати, отримувала премію, розмір якої за вказаний період склав 562 319 грн. 80 коп., що значно вище суми, заявленої позивачем у позовній заяві.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.    

Згідно з ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що в період з 2017 року по 2022 рік відповідач не здійснював їй оплату праці за участь у проведенні вступних іспитів до аспірантури, рецензування наукових текстів і наукове керівництво аспірантами, внаслідок чого виникла заборгованість по заробітній платі.

Як вбачається із матеріалів справи, у період з 2017 року по 2022 рік позивач, крім обов`язків, передбачених контрактами (а.с.25-26,158-160, том 1) і посадовими інструкціями (а.с.27-33, том 1), виконувала роботу з проведення вступних іспитів до аспірантури, рецензування наукових текстів і керівництво аспірантами. Вказана робота проводилася на підставі: наказів відповідача про створення предметних комісій зі вступних випробувань здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії, які видавалися в 2017-2021 роках; розкладів вступних випробувань здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії в галузі знань 08 ”Право” за 2017-2021 роки; наказів відповідача про проведення річних атестацій аспірантів за 2017-2021 роки; розкладів проведення весняної та річних атестацій здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії в галузі знань 08 ”Право” за 2017-2022 роки; відомостей перевірки наукових текстів вступників до аспірантури (ад`юнктури) за 2017-2022 роки (а.с.162-251, том 1; а.с.1-131 том 2). У 2017 році позивачем було здійснено наукове керівництво 5 аспірантами (Бей, Богдан, Сакір-Молочко, Свириденко, Коренькова); рецензовано 2 наукові доповіді (Свіриденко, Коренькова), взято участь у вступних іспитах щодо 22 здобувачів. У 2018 році - здійснено наукове керівництво 5 аспірантами (Бей, Богдан, Сакір-Молочко, Свириденко, Коренькова); рецензовано 3 наукові доповіді (Малахова, Заліська, Сікун); взято участь у вступних іспитах щодо 17 здобувачів. У 2019 році - здійснено наукове керівництво 5 аспірантами ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Малахова, Заліська); рецензовано 2 наукові доповіді ( ОСОБА_5 , Бугайчук); взято участь у вступних іспитах щодо 23 здобувачів. У 2020 році - здійснено наукове керівництво 5 аспірантами ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Малахова, Заліська); рецензовано 3 наукові доповіді (Паланкевич, Шпак, Лечко); взято участь у вступних іспитах щодо 23 здобувачів. У 2021 році - здійснено наукове керівництво 4 аспірантами (Свириденко, Малахова, Заліська, Сікун); взято участь у вступних іспитах щодо 23 здобувачів. У 2022 році - здійснено наукове керівництво 4 аспірантами (Малахова, Заліська, Сікун, Кисельов). На підставі вищенаведеного, судом першої інстанції було встановлено, що всього за вказаний вище період позивачем було здійснено рецензування 10 наукових доповідей; взято участь у вступних іспитах щодо 108 здобувачів. 

Відповідно до статті 1 Закону України ”Про оплату праці”, ч.1, ч.2 статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Наказом Міністерства освіти і науки України від 07.08.2002 №450, в редакції, чинній на момент виникнення та в період існування спірних правовідносин, затверджено норми часу для планування і обліку навчальної роботи та переліків основних видів методичної, наукової й організаційної роботи педагогічних і науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів. Даним наказом встановлено, зокрема, наступні норми часу: проведення вступних іспитів при вступі до аспірантури - 1 година на кожного вступника (п.22); рецензування рефератів при вступі до аспірантури - 3 години на 1 реферат (п.21); керівництво аспірантами - 50 годин щороку на 1 аспіранта.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції від 14.12.2022 року відносно того, що враховуючи фактично виконане позивачем навантаження, що належним чином підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, за хронологічний період з 2017 по 2022 роки, позивач має право на оплату за: 108 годин участі в проведенні вступних іспитів до аспірантури; 30 годин - рецензування рефератів; 1150 годин - за наукове керівництво аспірантами, а всього: за 1288 годин фактично виконаної роботи, прямо не передбаченої умовами контрактів. 

Частково задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову в про стягнення заборгованості по заробітній платі, судом першої інстанції було враховано, що додатком 16 наказу Міністерства освіти і науки України від 26.09.2005 року №557 ”Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ” встановлено ставки погодинної оплати праці (у відсотках) до окладу працівника 1 тарифного розряду: для доктора наук, що проводить навчальні заняття з аспірантами, - 8.53; для професора, що проводить зайняття з аспірантами, - 10.78. Виходячи із довідки відповідача (а.с.140, том 1), згідно якої тарифна ставка працівника 1 тарифного розряду становила: у 2017 році - 1 600 грн., у 2018 році - 1 762 грн., у 2019 році - 1 921 грн., у 2020 році - 2 225 грн., в період з 01.01.2021 року по 30.11.2021 року - 2 670 грн., в період з 01.12.2021 року по 31.12.2022 року - 2 893 грн., та враховуючи, що позивач має науковий ступень доктора юридичних наук з 26.02.2015 року, а 09.02.2021 року їй було присвоєно вчене звання професора (а.с.153, 154, том 1), суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач повинен був сплатити позивачу за фактично виконану роботу з проведення вступних іспитів до аспірантури, рецензування наукових текстів і керівництво аспірантами: у 2017  році   -   1 600   х   8.53  %  х  28 год. = 3 821 грн. 44 коп.; у 2018 році - 1 762  х  8.53 %  х  276  год.  =  41  482 грн. 80 коп.; у 2019 році - 1 921 х 8.53 % х 279 год. = 45 716 грн. 94 коп.; у 2020 році - 2 225 х 8.53 % х 282 год. = 53 520 грн. 78 коп.; у 2021 році - 2 670 х 10.78 % х 223 год. = 64 186 грн. 09 коп.; з 01.12.2021 року по день звільнення у 2022 році - 2 893 х 10.78 % х 200 год. = 62 374 грн. Загальна сума заборгованості по заробітній платі, що підлягає стягненню з відповідача, становить: 271 102 грн. 05 коп.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки дані висновки суду першої інстанції узгоджуються із фактичними обставинами справи, які є документально підтвердженими, та із нормами права, які регламентують спірні правовідносини. При цьому, виплата відповідачем у період з січня 2017 року по липень 2022 року премії позивачу, не звільняє відповідача від обов`язку виплати заробітної плати позивачу за фактично виконану нею роботу. Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77, 80 ЦПК України, щодо нарахування позивачу премії саме за участь в проведенні вступних іспитів до аспірантури, рецензування рефератів та наукове керівництво аспірантами.

В доводах апеляційної скарги апелянт стверджує, що у п.13 рішення суду першої інстанції міститься посилання на наказ від 31.03.2022 року № 60/ос, з яким позивач ознайомилась під підпис лише 24.05.2022 року. Проте, судом не прийнято до уваги доводи відповідача відносно того, що позивач знала про цей наказ раніше, оскільки приходила у березні-квітні на роботу, та спілкувалась із працівниками відділу кадрів, які особисто доповіли їй дану інформацію. Доводи апеляційної скарги вказують, що пункти 20 та 21 оскаржуваного рішення суду першої інстанції суперечать один одному, оскільки у п.20 рішення, із посиланням на наказ відповідача від 31.03.2022 року № 60/ос та на наказ від 25.04.2022 року № 85/ос, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивача було фактично допущено до роботи лише з 26.04.2022 року, про що їй стало відомо тільки 24.05.2022 року. При цьому, у п.21 оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не прийняв до уваги наказ від 31.03.2022 року № 60/ос, оскільки він не був доведений до відома позивача в період його дії. Апелянт зазначає, що відповідно до даного наказу, позивач отримала відповідні виплати за час простою з 01.03.2022 року по 25.04.2022 року включно, у розмірі 14 914 грн. 09 коп., які позивач до каси Академії не повертала, і дані обставини не було прийнято до уваги судом першої інстанції при ухваленні рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи ту обставину, що апелянт вважає необґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 271 102 грн. 05 коп., апелянт також вказує про безпідставне стягнення судом на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, у розмірі 85 000 грн.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 
   
Приписами ч.7 статті 235 КЗпП України регламентовано, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов`язком, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.
Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.
При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22.04.2021 року у справі №813/1271/18.

Європейський Суд з прав людини, практика якого застосовується судом, як джерело права відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", неодноразово звертав увагу на те, що "право, передбачене частиною першою статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла остаточному та обов`язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін" (рішення Європейського Суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі Hornsby v. Greece ("Хорнсбі проти Греції"), п.40), рішення Європейського Суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі Shmalko v. Ukraine ("Шмалько проти України"), п.43).

Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватись.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.02.2022 року у справі №750/14822/21 визнано незаконним і скасовано наказ відповідача про відсторонення позивача від роботи та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, який був фактично сплачений позивачу 22.09.2022 року (а.с.74- 75, 107, том 1).
Пунктом 1 наказу Академії Державної пенітенціарної служби від 31.03.2022 року № 60/ос, позивача було поновлено на посаді з 01.03.2022 року; пунктом 2 даного наказу позивача було відправлено у вимушений простій з 01.03.2022 року (а.с.165-165, зворот, том 1). 
Пунктом 4 наказу Академії Державної пенітенціарної служби від 25.04.2022 року №85/ос, було скасовано вимушений простій позивачу ОСОБА_1 з 26.04.2022 року (а.с.166, том 1).
Зі змістом вищевказаних наказів позивача було ознайомлено під підпис 24.05.2022 року.
29.09.2022 року позивач зверталась із запитом до відповідача (а.с.73, том 1), щодо причин невиплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11.02.2022 року до часу фактичного допуску до роботи 26.04.2022 року, та причин невиконання рішення суду. 
Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Враховуючи вищевикладене, у контексті приписів норм права, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 14.12.2022 року відносно того, що, оскільки позивача було фактично допущено до роботи лише з 26.04.2022 року, про що їй стало відомо тільки 24.05.2022 року, на підставі положень статті 236 КЗпП України, відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 75 158 грн. 70 коп., у зв`язку із затримкою відповідачем виконання рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.02.2022 року про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, за хронологічний період з 11 лютого по 25 квітня 2022 року, включно, що становить 51 робочий день, виходячи із розміру середньоденного заробітку позивача, який був визначений вищевказаним рішенням суду, в розмірі 1 473 грн. 70 коп. При цьому, при вирішенні питання стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом обґрунтовано не було прийнято до уваги наказ відповідача від 31.03.2022 року №60/ос з тих підстав, що даний наказ не було доведено до відома позивача в період його дії. Доводи апеляційної скарги відносно того, що позивач отримала відповідні виплати за час простою з 01.03.2022 року по 25.04.2022 року, включно у розмірі 14 914 грн. 09 коп., які позивач до каси Академії не повертала, належними та достатніми доказами, у розумінні приписів статей: 77,80 ЦПК України, по справі не підтверджено.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 85 000 грн., необхідно зазначити наступне.

Суд першої інстанції, із врахуванням положень статей: 116, 117 КЗпП України, в редакції, яка діяла на день звільнення позивача з роботи, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, встановив, що оскільки в день звільнення із позивачем не було проведено повного розрахунку, то вона має право на виплату за рахунок відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, провадження №11-1329апп18, зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України  така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, провадження №14-623цс18. 

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, на підставі приписів статей: 116, 117 КЗпП України, враховуючи, що в день звільнення із позивачем не було проведено повного розрахунку, обґрунтовано дійшов висновку, що позивач має право на виплату за рахунок відповідача середнього заробітку, за весь час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням положень п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 ”Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати”, та враховуючи, що згідно довідки відповідача середньоденна заробітна плата позивача на день її звільнення за скороченням - 14.07.2022 року, становила 1 066 грн. 91 коп., суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні від 14.12.2023 року, що станом на день ухвалення даного рішення позивач має право на отримання середнього заробітку в сумі 119 493 грн. 92 коп., виходячи із розрахунку: 1 066,91 х 112. При цьому, оскільки вимога позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволена судом частково, та враховуючи її позицію щодо визначення конкретної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 85 000 грн., в рахунок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржуване рішення судом першої інстанції було прийнято із грубим порушенням статті 36 ЦПК України, оскільки суддя Коверзнев В.О. перебував у трудових відносинах з Академією Державної пенітенціарної служби, а саме, до 30.06.2022 року займав посаду професора кафедри адміністративного, цивільного та господарського права та процесу. Працюючи в академії протягом 5 років, суддя Коверзнев В.О. мав неодноразове спілкування із керівництвом академії та її співробітниками, в тому числі, із позивачем ОСОБА_1 . Апелянт вважає, що суд повинен був на підставі статті 36 ЦПК України заявити самовідвід, оскільки суддя Коверзнев В.О. прямо та побічно заінтересований у результаті розгляду справи. Але суддя запевнив, що не буде чинити упереджених дій на користь однієї із сторін, з тією метою, щоб не заявляти по справі самовідвід. 

З даного приводу необхідно зазначити наступне. Відповідно до п.5 ч.1 статті 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

У ч.4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України ”Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право при визначенні його цивільних прав і обов`язків на справедливий публічний розгляд справи протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Як зазначає Європейський Суд з прав людини, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (Hauschildt Case, № 11/1987/134/188, § 48).
У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі ”Білуха проти України” (№33949/02, §49-52, від 09.11.2006 року) зазначено, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції, повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію, беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд, як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, допоки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Згідно із Бангалорськими принципами поведінки суддів, схвалених Резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27.07.2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, для визначення неупередженості суду належить виходити не тільки із суб`єктивного критерію, але і об`єктивного підходу, який визначає, чи були забезпечені достатні гарантії, аби виключити будь-які законні сумніви з цього приводу (рішення у справі Ferrantelli et Santangelo).
Також у своєму рішенні ”Газета Україна-центр” проти України” Європейський Суд з прав людини наголошував, що відповідно до усталеної практики Суду, існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатись на підставі суб`єктивного і об`єктивного критеріїв. У контексті суб`єктивного критерію, особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного. У контексті об`єктивного критерію, слід визначити чи існували переконливі факти, які могли б викликати сумніви щодо безсторонності суддів. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть бути важливими, або іншими словами, ”правосуддя має не тільки чиниться, також має бути видно, що воно чиниться”. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти в громадськість (§§ 28-32).
Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного.

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.  
Доводи апеляційної скарги вказують, що суддя Коверзнев В.О. перебував у трудових відносинах з Академією Державної пенітенціарної служби, а саме, до 30.06.2022 року займав посаду професора кафедри адміністративного, цивільного та господарського права та процесу, і працюючи в академії протягом 5 років, суддя Коверзнев В.О. мав неодноразове спілкування із керівництвом академії та її співробітниками, в тому числі, із позивачем ОСОБА_1 . Апелянт зазначає, що за даних обставин, суд повинен був на підставі статті 36 ЦПК України, заявити самовідвід, оскільки суддя Коверзнев В.О. прямо та побічно заінтересований у результаті розгляду справи. 
  
Як вбачається із матеріалів справи, в ході розгляду даної справи судом першої інстанції, ні стороною позивача, ні стороною відповідача не було заявлено відводу складу суду. Апеляційний суд вважає, що факт перебування судді Коверзнева В.О. до 30.06.2022 року у трудових відносинах із Академією Державної пенітенціарної служби, не може бути беззаперечною підставою для наявності висновку у його зацікавленості у результаті розгляді справи, як про це зазначає в доводах апеляційної скарги апелянт. Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стверджуючи у доводах апеляційної скарги про те, що суддя Коверзнев В.О., всупереч статті 36 ЦПК України, не заявив самовідводу, апелянт не надав належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, на підтвердження наявності по справі безумовних підстав для заявлення самовідводу суддею Коверзневим В.О. 
       
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.01.2023 року доповнено резолютивну частину рішення суду від 14.12.2022 абзацем 5 такого змісту: ”Стягнути з Академії Державної пенітенціарної служби на користь ОСОБА_1 8 020 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката”. У зв`язку з цим, абзаци 5-7 рішення вважати абзацами 6-8.

Апелянт не погоджується із додатковим рішенням суду першої інстанції від 10.01.2023 року про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 8 020 грн. Доводи апеляційної скарги вказують, що вимога позивача про стягнення відшкодування витрат на правову допомогу  в розмірі 10 000 грн. є не лише занадто завищеною, але і документально не підтвердженою, зокрема, із наданого позивачем акту неможливо зробити висновок про фактичний обсяг часу, витраченого на надання адвокатом правової допомоги, при цьому, надана позивачем квитанція про оплату послуг адвоката не є належним фінансовим документом.

Апеляційний суд вважає вказані доводи апеляційної скарги необґрунтованими, виходячи із наступного.  

Відповідно до приписів ч.1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей: 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін, без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказаний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №750/2055/20, провадження №14-16723св20.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі ”Схід/Захід Альянс Лімітед” проти України” (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається із матеріалів справи, правничу допомогу у даній справі позивачу ОСОБА_1 надавав адвокат Серкін К.Ю., на підставі договору про надання правової допомоги від 01.09.2022 року (а.с.90, том 1) та ордеру серії СВ №1028944 від 09.11.2022 року (а.с.89). 
Про наміри подати письмові докази понесення позивачем судових витрат по справі, стороною позивача було повідомлено в судовому засіданні суду першої інстанції (а.с.142, том 2). Згідно акту прийому-передачі виконаних робіт від 14.12.2022 року, із розрахунком витраченого часу для підтвердження розміру оплати послуг адвоката (гонорару), згідно договору про надання правової допомоги  (а.с.152, том 2), адвокатом Серкіним К.Ю. здійснено вивчення законодавства, що регулює спірні правовідносини; проведено аналіз судової практики тривалістю 1 год. 30 хв., ознайомлення з матеріалами справи - 1 год. 30 хв., підготовлено проект позовної заяви - 3 год. 30 хв., взято особисту участь у всіх судових засіданнях загальною тривалістю - 5 год. 30 хв. Всього адвокатом витрачено - 12 годин; вартість послуг представника позивача обумовлена договором про надання правничої допомоги (а.с.90, том 1), та згідно даного акту, вартість 1 години роботи складає 1 000 грн. Сторони домовились, що загальна вартість послуг складає 10 000 грн. 
Як вбачається із квитанції до прибуткового касового ордера від 14.12.2022 року, позивачем було сплачено адвокату Серкіну К.Ю. за надані послуги 10 000 грн. (а.с.151, том 2). 

Приймаючи до уваги наведене вище, вирішуючи питання щодо ухвалення додаткового рішення у даній цивільній справі від 10.01.2023 року про стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, із врахуванням наявних у матеріалах справи вищевказаних доказів, враховуючи часткове задоволення судом позовних вимог, а саме, на 80.2% (431 260,75 грн. : (375 803,35 грн. + 76 632 грн. + 85 000 грн.) х 100), на підставі приписів п.3 ч.2 статті 141 ЦПК України, дійшов висновку про необхідність стягнення з Академії Державної пенітенціарної служби на користь ОСОБА_1 документально підтверджених витрат на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 8 020 грн. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що визначена позивачем для відшкодування сума витрат на правничу допомогу адвоката є обґрунтованою, і такою, що відповідає, як складності справи, так і фактичному часу, затраченому адвокатом позивача.  

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків додаткового рішення суду першої інстанції від 10.01.2023 року, не спростовують.

Враховуючи зазначене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 14.12.2022 року та додаткового рішення суду суду першої інстанції від 10.01.2023 року, висновки яких узгоджуються із нормами права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними, документально підтвердженими обставинами справи, на які сторони даного спору посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень.  

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу Академії Державної пенітенціарної служби на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 14.12.2022 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.01.2023 року - залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 14.12.2022 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.01.2023 року, залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                      
                        П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Академії Державної пенітенціарної служби на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 14 грудня 2022 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 січня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 14 грудня 2022 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 січня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                            Судді: