ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2023 року
м. Хмельницький

Справа № 686/17855/23
Провадження № 33/4820/647/23

Суддя Хмельницького апеляційного суду Кулеша Л.М., з участю секретарів судового засідання Плюти В.С., Селезньової М.Д., особи, яка притягується до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , його захисників Савінського О.П., Кузнецова К.С., потерпілої – ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м.Хмельницькому, апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_1 на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 серпня 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Цією постановою  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 170 (сто сімдесят) грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь держави 536 грн. 80 коп. судового збору. 
За постановою місцевого суду 01 липня 2023 р. приблизно о 17 год. 20 хв. ОСОБА_1 , за місцем свого проживання, вчинив відносно своєї дружини домашнє насильство, а саме: штовхав її та ображав нецензурною лайкою, тобто вчинив умисні дії фізичного та психологічного характеру, внаслідок чого могла бути завдана шкода її фізичному та психологічному здоров`ю. 
Вказаними діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.1  ст. 173-2 КУпАП.
       Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, постанову місцевого суду скасувати. Вказує, що із змістом оскаржуваної постанови він ознайомився лише 24.10.2023, після ознайомлення його захисника з матеріалами справи, тому строк ним пропущений з поважних причин. Зазначає, що про розгляд справи судом першої інстанції його, належними чином, повідомлено не було, жодних повідомлень на мобільний телефон йому не надходило. У матеріалах справи відсутня його заявка про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою повідомлення у мобільний додаток Viber, тому наявна в матеріалах справи довідка про доставку SMS-повідомлення не може бути належним доказом повідомлення про дату, час і місце судового засідання. Тому суд першої інстанції порушив його права, визначені ст. 268 КУпАП, зокрема, право безпосередньо надавати пояснення, скористатися правовою допомогою, що є грубим порушенням його права на захист. Переконує, що інформація зазначена у протоколі є неправдивою, що підтверджується заявою самої ОСОБА_2 про необхідність закриття провадження у справі, оскільки конфлікту між ними фактично не було. Жодних дій, які б містили ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.173-2 КУпАП ним вчинено не було, жодних тілесних ушкоджень ОСОБА_2 не нанесено, будь-яких образ ним не висловлено, економічного чи морального тиску відносно потерпілої вчинено не було. 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_1 та його захисників Савінського О.П. і Кузнецова К.С., на підтримку поданої апеляційної скарги, з посилання на її доводи, потерпілу ОСОБА_2 , дослідивши матеріали адміністративної справи, перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, вважаю, що строк на апеляційне оскарження слід поновити, апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.
Згідно з ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником. Апеляційна скарга подана, після закінчення цього строку повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявила клопотання про поновлення цього строку, а також у поновлені строку відмовлено.
Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності ОСОБА_1 , із змістом оскаржуваної постанови він ознайомився лише 24.10.2023, тобто по закінченні строку на апеляційне оскарження, тому уважаю, що строк на апеляційне оскарження був пропущений з поважних причин і підлягає поновленню.
Згідно з приписами  ст. 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
       Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення в першу чергу зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, а також чи винна дана особа в його вчиненні і чи підлягає вона адміністративній відповідальності, і лише після цього вирішувати питання про можливість накладення адміністративного стягнення.
Згідно з вимогами ч.7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Приписами ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення насильства в сім`ї, яке, у відповідності з даною статтею, проявляється в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру, внаслідок чого могла б бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких, зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч.1ст.173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.
За змістом п. 3 ч. 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Пунктами 4, 7 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); батьки (мати, батько) і дитина (діти).
Нормами зазначеного  закону визначено, що психологічним насильством є така форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство – це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Таким чином, самі по собі, зокрема, нецензурні висловлювання чи словесні образи не формують собою домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення у тому випадку, коли такі дії спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у потерпілої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Крім того, системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.
В той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.
Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ВАБ № 958101 від 01.07.2023, 01 липня 2023 р. о 17 год. 20 хв. ОСОБА_1 , за місцем свого проживання, вчинив відносно своєї дружини домашнє насильство, а саме: штовхав її та ображав нецензурною лайкою, тобто вчинив умисні дії фізичного та психологічного характеру, внаслідок чого могла бути завдана шкода її фізичному та психологічному здоров`ю, чим вчинив правопорушення передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
На підтвердження вини ОСОБА_1 суд першої інстанції послався на наступні докази: протокол про адміністративне правопорушення ВАБ № 958101 від 01.07.2023р., письмові пояснення ОСОБА_2 , рапорт працівників поліції, терміновий заборонний припис стосовно кривдника.
В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 показав, що дійсно 01.07.2023 він прийшов додому у нетверезому стані та ліг спати, його розбудила ОСОБА_2 , з якою почався словесний конфлікт з приводу вживання ним алкоголю, його це обурило. Переконує, що ОСОБА_2 не штовхав, і не висловлювався щодо неї нецензурною лайкою.
В ході апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_2 показала, що вона з ОСОБА_1 розлучена, але вони проживають разом. 01.07.2023 її чоловік вживав алкогольні напої, у зв`язку з чим почався конфлікт з цього приводу, він кричав, ображав її нецензурними словами, але не штовхав, з її сторони були також образи. Викликавши правоохоронців, вона мала намір його провчити.
Крім того, потерпіла ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції, до початку розгляду справи, заяву, у якій просила провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно її чоловіка ОСОБА_1 закрити, так як вони примирились, будь-яких претензій вона немає (а.с.15). 
Вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру повинно бути підтверджено поясненнями свідків, потерпілих або іншими доказами, що є необхідним елементом складу даного правопорушення.
Разом з тим, об`єктивних доказів вчинення ОСОБА_1 вказаного адміністративного правопорушення, з прямим умислом, матеріали справи не містять, зокрема,  з протоколу про адміністративне правопорушення не вбачається чи словесний конфлікт викликав  будь-які наслідки, передбачені п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», зокрема, побоювання постраждалої особи ОСОБА_2 за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Потерпіла ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції заперечила вчинення ОСОБА_1 фізичного насильства щодо неї, а саме – штовхання. Інших доказів, на підтвердження вказаної обставини, матеріали справи не містять. 
Рапорт поліцейського був складений з пояснень потерпілої про вчинення щодо неї фізичного та психологічного насильства, які вона частково підтримала в суді апеляційної інстанції, лише щодо сварки з ОСОБА_1 через вживання ним алкогольних напоїв, в ході якої вони виражались нецензурними словами. 
Терміновий заборонний припис стосовно кривдника не спростовує обставин, встановлених в суді апеляційної інстанції.
З огляду на наведене, сам лише факт наявності між учасниками справи конфліктної ситуації не може свідчити про вчинення психологічного насильства, в розумінні вимог ст.173-2 КУпАП та  ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.п.21-22 рішення у справі «Надточій проти України», п.33 рішення у справі «Гурепка проти України»), що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку у цій справі представляє особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумпцій.
Тобто, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна норма міститься й в статті 62 Конституції України. Окрім того, суд не має права самостійно збирати докази та фактично брати на себе функцію звинувачення.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять достатньої кількості належних та допустимих доказів, які б вказували на вчинення ОСОБА_1 дій, зазначених у диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та які б підпадали під ознаки домашнього насильства.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП не повно та не всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи, апеляційний суд констатує недоведеність наявності у діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, що в свою чергу є підставою для скасування судового рішення від 30.08.2023 та закриття провадження у справі.
Відповідно до п.1  ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

п о с т а н о в и л а:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 серпня 2023 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від  30 серпня 2023 року щодо  ОСОБА_1 скасувати, провадження у справі закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Постанова апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Хмельницького
апеляційного суду                                Кулеша Л.М.