ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«05» грудня 2023 року
м. Харків
справа № 646/1175/21
провадження № 22ц/818/1730/23
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Мальованого Ю. М., Яцини В.Б.
за участю секретаря – Волобуєва О.О.
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 , представниця позивачки – ОСОБА_2 , 
відповідач – ОСОБА_3 , представник відповідача – ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 червня 2023 року в складі судді Янцовської Т.М.
в с т а н о в и в:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 09 жовтня 2007 року між Акціонерним банком «Український Бізнес Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1/Ф про надання довгострокового кредиту у формі поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування у розмірі 100 000,00 доларів США, до якого в подальшому укладені додаткові угоди. Пунктом 3.1.1. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язався передати під заставу банку однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
На виконання умов кредитного договору між нею та банком укладено договір іпотеки від 09 жовтня 2007 року, за умовами якого вона передала в іпотеку зазначену квартиру. Таким чином, після укладення договору іпотеки вона стала майновим поручителем ОСОБА_3 .

Вказала, що після того, як відповідач перестав виконувати свої зобов`язання за кредитним договором, 02 липня 2015 року за рішенням банку надано згоду на початок претензійно-позовної роботи щодо ОСОБА_3 20 липня 2015 року банком направлено ОСОБА_3 вимогу, якою повідомлено про початок ліквідації банку та розмір заборгованості, яку необхідно сплатити.

У подальшому 21 лютого 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа», якому у 2017 році банком відступлене право вимоги за кредитним договором, пред`явило їй вимогу про усунення порушення. У свою чергу, вона 11 квітня 2018 року направила електронне повідомлення № 000019 на адресу відповідача, яким повідомила про намір задовольнити вказану вище вимогу шляхом укладення договору про припинення зобов`язання переданням відступного в сумі 470 000,00 гривень.

Зазначила, що 13 квітня 2018 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа» укладено договір про припинення зобов`язання переданням відступного, за умовами якого зобов`язання за кредитним договором припиняється у повному обсязі внаслідок передання нею новому кредитору відступного - грошової суми у розмірі 470 000,00 грн. Сплата коштів підтверджується копією платіжного доручення та актом прийому-передачі повідомлень до договору. 

20 квітня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа» повідомило ОСОБА_3 про прощення (анулювання) боргу шляхом передачі відступного. 

Вказала, що 07 травня 2018 року і 12 грудня 2018 року вона повідомляла ОСОБА_3 про передачу відступного та припинення зобов`язань за кредитом. Також, 25 серпня 2020 року нею направлено відповідачу претензію-вимогу щодо сплати заборгованості у розмірі 470 000,00 гривень, однак відповіді та грошових коштів отримано не було.

Зазначила, що внаслідок задоволення нею вимог кредитора шляхом передання суми відступного, зобов`язання ОСОБА_3 за кредитним договором припинилось в повному обсязі, на підставі чого вона як майновий поручитель має право вимагати повернення сплачених коштів.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошові кошти у розмірі 470 000,00 грн, що були сплачені нею на припинення зобов`язання ОСОБА_3 за кредитним договором 1/Ф від 09 жовтня 2007 року, вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 червня 2023 року  позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку регресу в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором 1/Ф від 09 жовтня 2007 року 470 000,00 гривень та судовий збір у розмірі 4 700,00 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, ненаданням належної оцінки доказам у справі. Суд не врахував, що на момент укладення кредитного договору вони з ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах. Кредитні кошти витратили в інтересах сім`ї, а саме на придбання земельної ділянки, на якій в подальшому відбувалось будівництво спільного житлового будинку. Отже, ОСОБА_1 також мала обов`язок з повернення кредитних коштів. Станом на час сплати відступного їхні шлюбні відносини припинились. Кошти у розмірі 470 000,00 грн були її особистими, і половину з них вона мала сплатити в рахунок виконання своєї частини зобов`язання за кредитним договором. Суд не з`ясував дійсний розмір заборгованості, який складав 1 421 547,94 грн. Тобто позивачка, сплативши 470 000,00 грн, не виконала зобов`язання в повному обсязі, а часткове виконання боржником солідарного обов`язку не породжує у нього права на регрес. Матеріали справи не містять доказів переходу прав кредитора від Акціонерного товариства «Укрбізнесбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа», зокрема, договору про відступлення права вимоги від 22 грудня 2017 року, а також доказів оплати ціни договору. Позивачка не виконала первісне зобов`язання за кредитним договором, а сплатила кошти за іншим зобов`язанням – договором про припинення зобов`язання переданням відступного, що не породжує у неї права на регрес. 

Також просив визнати поважною причину пропуску строку на подання доказу і поновити такий строк. Прийняти в якості доказу копію договору від 10 жовтня 2007 року купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,061 га, розташованої на території села Здорівка Васильківського району Київської області в Садовому товаристві «Восход», укладеного між продавцем ОСОБА_5 та покупцями ОСОБА_3 і ОСОБА_1 . Вказав, що цей доказ підтверджує, що кредитний договір укладався в інтересах сім`ї, а отримані за кредитним договором кошти наступного дня були витрачені на придбання спільного майна. Неможливість подання зазначеного доказу до суду першої інстанції обумовлена тим, що представництво його інтересів спочатку здійснював адвокат Ульянов Д. В., який з 09 червня 2022 року зупинив свою діяльністю у зв`язку з мобілізацією до Збройних Сил України. Всі його документи перебували у адвоката, який був позбавлений можливості їх повернути. До того ж, він перебував за межами України. Новому адвокату вдалось зв`язатись з адвокатом Ульяновим Д. В. лише після ухвалення рішення суду першої інстанції. 

25 вересня 2023 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 через представника надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін. Вказала, що кредитний договір було укладено 09 жовтня 2007 року, тоді як у шлюбі вони з відповідачем перебували з 23 серпня 2008 року, тож борг за кредитом не є спільним боргом подружжя. До реєстрації шлюбу сторони однією сім`єю не проживали. Факт їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу судом не встановлено та будь-якими доказами не підтверджено. Відповідну позовну заяву ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя залишено без розгляду. Твердження відповідача про придбання земельної ділянки для будівництва спільного будинку на отримані кредитні кошти не підтверджено жодними доказами та не відповідає дійсності. Щодо розміру заборгованості та виконання зобов`язання в повному обсязі, то предметом спору є стягнення коштів, а не чинність договору про припинення зобов`язання переданням відступного, та вона є субсидіарним, а не солідарним боржником. Обставини щодо переходу права вимоги за кредитним договором від Акціонерного товариства «Укрбізнесбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа» та правомірності сплати нею відступного встановлені у справах № 755/16962/15-ц, № 757/37381/18-ц.

Також 25 вересня 2023 року ОСОБА_1 через представника подала заперечення на клопотання відповідача про залучення доказу – договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 жовтня 2007 року, оскільки він не підтверджує, що для її придбання використано саме кредитні кошти. Земельна ділянка не є спільною сумісною власністю, оскільки на час її придбання вони з відповідачем не перебували у шлюбі. Цей доказ не стосується предмету доказування. Поважність причин пропуску строку не обґрунтована, оскільки провадження у справі було відкрито ще 07 квітня 2021 року, та відповідач мав достатньо часу для подання доказів до 09 червня 2022 року, коли його адвокат зупинив свою діяльність. 05 березня 2023 року адвокатом Коваленко Ю.О. подано відзив на позов, проте він не вжив заходів для отримання копії договору купівлі-продажу. За два роки розгляду справи цей доказ міг подати як попередній представник відповідача, так і теперішній. 

В суді апеляційної інстанції представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, в якій міститься клопотання про залучення доказу та просив її задовольнити.

В свою чергу представниця позивачки заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила відмовити як в її задоволенні, так і в клопотанні про залучення нового доказу, яке міститься в апеляційній скарзі. Підтримала відзив на апеляційну скаргу та заперечення на клопотання, яке міститься в апеляційній скарзі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка виконала кредитне зобов`язання відповідача, у зв`язку з чим має право регресної вимоги до нього.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09 жовтня 2007 року між Акціонерним банком «Український Бізнес Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1/Ф, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 100 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісії банку та проценти за користування кредитом в розмірі 10,5 % річних в порядку та на умовах, встановлених цим договором зі строком повернення з 09 жовтня 2007 року до 08 жовтня 2017 року (а. с. 16-19 том 1).

Пунктами 3.1. 3.2 кредитного договору від  09 жовтня 2007 року передбачено, що виконання позичальником ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором забезпечується іпотекою, а саме передачею в іпотеку банку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
У пункті 8.6 кредитного договору сторони дійшли згоди, що відповідно до статті 528 ЦК України виконання зобов`язань за цим договором можливо третьою особою.

13 грудня 2007 року, 14 січня 2008 року, 02 червня 2009 року, 01 лютого 2012 року та 01 березня 2012 року між Акціонерним банком «Український Бізнес Банк» та ОСОБА_3 укладено додаткові угоди до кредитного договору № 1/Ф від 09 жовтня 2007 року (а. с. 30-46 том 1).

09 жовтня 2007 року між Акціонерним банком «Український Бізнес Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, який забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору № 1/Ф від 09 жовтня 2007 року, укладеного між іпотекодержателем та ОСОБА_3 (а. с. 24-29 том 1).

За умовами цього договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання або неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на умовах цього договору. Предметом іпотеки є однокімнатна квартира загальною площею 46,00 кв м, житловою площею 23,70 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

У липні 2015 року банком вирішено розпочати претензійно-позовну роботу щодо ОСОБА_3 , що підтверджується службовою запискою від 01 липня 2015 року, випискою з протоколу № 14 засідання кредитного комітету від 02 липня 2015 року та вимогою банку на ім`я ОСОБА_3 від 20 липня 2015 року № 3819, якою повідомлено боржника про початок ліквідації банку та необхідність сплатити заборгованість за кредитним договором від 09 жовтня 2007 року (а. с. 47-52 том 1).
22 грудня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 09 жовтня 2007 року № 1/ф та за договором іпотеки від 09 жовтня 2007 року, про що повідомлено ОСОБА_3 листами № 221217/1 від 22 грудня 2017 року та № 261217/1 від 26 грудня 2017 року (а. с. 53-56 том 1).
21 лютого 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа» направлено на адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку» та повідомлено про наявність заборгованості за кредитним договором від 09 жовтня 2017 року у розмірі 47 717,92 доларів США та 92 320,66 грн, яку необхідно сплатити протягом 60 днів з дня отримання цієї вимоги (а. с. 57-60 том 1).
11 квітня 2018 року ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_3 електронне повідомлення № 000019, в якому повідомила його про пред`явлення до неї вимоги кредитора та про намір, зважаючи на небезпеку втратити свою передану в іпотеку квартиру, задовольнити цю вимогу шляхом укладення договору про припинення зобов`язання переданням відступного в сумі 470 000,00 грн (а. с. 61-62 том 2).

13 квітня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа» та ОСОБА_1 укладено договір про припинення зобов`язання переданням відступного, за умовами якого новий кредитор та ОСОБА_1 згодні, що зобов`язання за кредитним договором від 09 жовтня 2017 року припинені в повному обсязі внаслідок передання ОСОБА_1 новому кредитору відступного – грошової суми 470 000,00 грн. Внаслідок припинення кредитного договору новий кредитор згоден і зобов`язується вважати припиненим у повному обсязі всі без виключення зобов`язання позичальника за кредитним договором. Внаслідок припинення кредитного договору новий кредитор та ОСОБА_1 згодні з тим, що зобов`язання за договором іпотеки припиняються у повному обсязі (а. с. 63-68 том 1).
Сплата ОСОБА_1 відступного Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа» підтверджується копією платіжного доручення на загальну суму 470 000,00 грн згідно договору про припинення зобов`язання переданням відступного від 13 квітня 2018 року та актом прийому-передачі повідомлень до договору про припинення зобов`язання переданням відступного від 13 квітня 2018 року (а. с. 69, 70 том 1).

20 квітня 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа» на адресу ОСОБА_3 направлено повідомлення № 200418/1 про прощення (анулювання) боргу, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 сплачено відступний у розмірі 470 000,00 грн, та товариством прийнято рішення про прощення (анулювання) кредитної заборгованості в сумі 951 547,94 грн (а. с. 71 том 1).
У травні та грудні 2018 року ОСОБА_1 направила ОСОБА_3 повідомлення про передачу відступного та анулювання боргу (а. с. 72-73, 74-78 том 1).
25 серпня 2020 року ОСОБА_1 направила ОСОБА_3 претензію-вимогу щодо сплати заборгованості в розмірі 470 000,00 грн (а. с. 79-84 том 1).

Щодо виконання зобов`язань за кредитним договором від 09 жовтня 2007 року та щодо чинності договору про припинення зобов`язання переданням відступного від 13 квітня 2018 року виникали судові спори.

Так, у вересні 2015 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Укрбізнесбанк» звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк», третя особа: ОСОБА_6 про покладення зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки, в якому просив зобов`язати відповідача звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 09 жовтня 2007 року – однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2020 року у справі № 755/16962/15-ц задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Європа» та позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Європа» до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишено без розгляду.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року у справі № 755/16962/15-ц у задоволенні позову  ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа» (правонаступника Публічного акціонерного товариства «Укрбізнесбанк»), третя особа  ОСОБА_6 , про зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки – відмовлено повністю. Рішення суду не оскаржувалось та є чинним.

Крім того, у липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова комапнія «Європа», ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорней В.В., про визнання недійсним договору про припинення зобов`язання переданням відступного від 13 квітня 2018 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року у справі № 757/37381/18-ц, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова комапнія «Європа», про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю нажите майно, поділ майна подружжя. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2023 року у справі № 753/16943/16-ц позовну заяву залишено без розгляду. Ухвала не оскаржувалась та є чинною. 

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 23 серпня 2008 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 липня 2016 року (а. с. 153-155 том 2).

Відповідно до частини першої  статті 1054 ЦК України  за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 605 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.
Статтею 600 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.

З аналізу зазначеної норми слідує, що передача відступного передбачає заміну первісного предмета виконання іншим. Для припинення зобов`язання переданням відступного необхідна сукупність кількох умов, зокрема: згода сторін на таке припинення; узгодження сторонами розміру, строків і порядку передання відступного; факт передання боржником кредиторові відступного. Обов`язковість досягнення згоди щодо припинення зобов`язань відступним тягне за собою необхідність відповідної фіксації такої згоди. Таким чином, відступне має бути оформлене договором, в якому вказуються розмір відступного, порядок та строк його надання.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2018 у справі № 761/37012/15-ц, від 23 вересня 2020 року у справі № 497/1085/16-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 569/22588/18.

Відповідно до частини першої статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умовами договору, вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.
Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно.

У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу (частина третя статті 528 ЦК України).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). У цій нормі закріплений окремий випадок (підстава) суброгації.

Умовами суброгації прав кредитора до майнового поручителя є такі: 1) основне зобов`язання має бути дійсним; 2) застава, якою забезпечується основне зобов`язання, має бути дійсною; 3) поручитель має виконати обов`язок боржника перед кредитором.
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Частиною п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Однією з ознак застави є те, що це є додаткове, акцесорне зобов`язання, що не може існувати автономно і самостійно. Воно завжди викликане наявністю іншого зобов`язання, яке потребує забезпечення свого виконання. Акцесорність застави означає, що припинення основного зобов`язання або недійсність договору, забезпеченого заставою, тягне за собою неможливість існування й застави.
Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

При цьому в іпотечних правовідносинах майновий поручитель за іпотечним договором вступає в правовідносини безпосередньо з кредитором, але не від імені боржника, а від власного імені.

Частиною першої  статті 11 Закону України «Про іпотеку»  передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

За приписом частини третьої  статті 42 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель, який виконав основне зобов`язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми.
Таким чином, статті 11 та 42 Закону України «Про іпотеку» визначають правові наслідки різних ситуацій - задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки (стаття 11 Закону України «Про іпотеку») і добровільного повного або часткового виконання майновим поручителем обов`язку боржника (стаття 42 Закону України «Про іпотеку»).

Тобто якщо основне зобов`язання припиняється внаслідок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, то відбувається заміна особи в зобов`язанні, і майновий поручитель набуває всіх прав кредитора за основним зобов`язанням (частина друга статті 11 Закону України «Про іпотеку»).
Разом з тим, якщо майновий поручитель добровільно виконав повністю або частково забезпечене основне зобов`язання, і при цьому не відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки, то майновий поручитель вправі вимагати у боржника стягнення раніше сплаченої суми; це право виникає в силу статті 42 Закону України «Про іпотеку», і його правова природа є регресною. 
 
Відтак критерієм розмежування прав майнового поручителя, який виконав забезпечене основне зобов`язання, є добровільність такого виконання (регресна природа вимог майнового поручителя) або примусовість виконання (суброгація).
Зазначене відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом у постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 487/4846/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 2-1196/10, від 24 лютого 2021 року у справі № 751/4443/18, від 16 грудня 2021 року у справі №  922/5022/15.

Як встановлено судом, 13 квітня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа» та ОСОБА_1 укладено договір про припинення зобов`язання переданням відступного, за умовами якого вони погодили, що зобов`язання за кредитним договором від 09 жовтня 2017 року припиняються в повному обсязі внаслідок передання ОСОБА_1 новому кредитору відступного – грошової суми у розмірі 470 000,00 грн. Внаслідок припинення кредитного договору зобов`язання за договором іпотеки припиняються у повному обсязі.

Договір про припинення зобов`язання переданням відступного укладено між кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа» та майновим поручителем ОСОБА_1 з метою погашення заборгованості боржника ОСОБА_3 на підставі пунктів 3.1, 3.2, 8.6 кредитного договору, статей 528, 600 ЦК України. 
У ОСОБА_1 як майнового поручителя були правові підстави для укладення договору та сплати коштів на користь кредитора у рахунок виконання основного зобов`язання.

Таких висновків у спірних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 757/37381/18-ц за позовом ОСОБА_3 про визнання недійсним договору від 13 квітня 2018 року.

Оскільки ОСОБА_1 як майновий поручитель добровільно виконала забезпечене іпотекою основне зобов`язання   ОСОБА_3 перед товариством, і при цьому не відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки, тому вона набула право вимоги до боржника   ОСОБА_3 щодо стягнення з нього сплаченої суми.

Це право виникло у неї в силу вимог статті 42 Закону України «Про іпотеку», і його правова природа є регресною.

Таким чином, ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 .

При цьому колегія суддів зауважує, що помилкове посилання суду першої інстанції також на положення статей 554, 556 ЦК України, які регулюють поруку, а не заставу, тобто інший вид забезпечення виконання зобов`язання, не призвело до неправильного вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо того, що на момент укладення кредитного договору вони з ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах, кредитні кошти витратили в інтересах сім`ї, а саме на придбання земельної ділянки, на якій в подальшому відбувалось будівництво спільного житлового будинку, та ОСОБА_1 також мала обов`язок з повернення кредитних коштів судова колегія відхиляє, оскільки будь-яких доказів щодо цього відповідачем не надано. Кредитний договір укладено до вступу сторін у шлюб. Факт їх спільного проживання однією сім`єю на час укладення кредитного договору не встановлювався. Доказів того, що кредитні кошти були витрачені в спільних інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як сім`ї, зокрема, на придбання земельної ділянки та будівництво нерухомості, матеріали справи не містять. 
Клопотання ОСОБА_3 щодо долучення до матеріалів справи нового доказу – копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 жовтня 2007 року, судова колегія вважає за необхідне залишити без задоволення на підставі статті 367 ЦПК України, адже доказів неможливості подання такого доказу до суду першої інстанції з об`єктивних причин відповідачем не надано. Посилання ОСОБА_3 на зупинення діяльності його адвоката у зв`язку з мобілізацією 09 червня 2022 року не можуть бути взяті до уваги, оскільки справа перебувала у провадженні суду з 07 квітня 2021 року, і такий час був достатнім для подання всіх наявних доказів. Обома адвокатами відповідача подавались відзиви на позов, однак на вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки вони навіть не посилались та не зазначали про будь-які перешкоди у поданні цього доказу. До того ж, цей договір беззаперечно не свідчить про те, що кредитні кошти, отримані ОСОБА_3 за кредитним договором від 09 жовтня 2007 року, використані в їх спільних з ОСОБА_1 інтересах як сім`ї, зокрема, саме на придбання земельної ділянки.

Посилання в апеляційної скарзі ОСОБА_3 на те, що позивачка, сплативши 470 000,00 грн, не виконала зобов`язання в повному обсязі, адже загальний розмір заборгованості складав 1 421 547,94 грн, а часткове виконання солідарного обов`язку не породжує у неї права на регрес; що позивачка не виконала первісне зобов`язання за кредитним договором, а сплатила кошти за іншим зобов`язанням – договором про припинення зобов`язання переданням відступного, що також не породжує у неї права на регрес, є помилковими, оскільки ОСОБА_1 як майновий поручитель не є солідарним боржником, а право її регресної вимоги передбачене статтею 42 Закону України «Про іпотеку», за вимогами якої майновий поручитель набуває права вимоги навіть у разі часткового добровільного виконання зобов`язання за боржника.

Твердження ОСОБА_3 щодо того, що матеріали справи не містять доказів переходу прав кредитора від Акціонерного товариства «Укрбізнесбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа», зокрема, договору про відступлення права вимоги від 22 грудня 2017 року, а також доказів оплати ціни договору, є безпідставними, оскільки обставини щодо правонаступництва і заміни кредитора встановлені судами в ході розгляду справ № 755/16962/15-ц та № 757/37381/18-ц. ОСОБА_3 повідомлено про заміну кредитора листами № 221217/1 від 22 грудня 2017 року та № 261217/1 від 26 грудня 2017 року, та будь-яких заперечень щодо цього від нього не надходило, договір відступлення права вимоги він не оскаржував, натомість вимагав у судовому порядку від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європа» реалізації своїх прав кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за перегляд справи апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 червня 2023 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.
Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 Ю. М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 грудня 2023 року.