Справа № 450/3274/22                         Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/2303/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       20 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника - адвоката Шлянти Н.Р., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Шлянти Надії Романівни на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Виконавчого комітету Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області, як органу опіки і піклування, про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, - 

                                       ВСТАНОВИВ:

       В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в Пустомитівський районний суд Львівської області з позовом до відповідача, у якому просив визначити місце проживання їх спільних малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним. 
       В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він та відповідач ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 02 лютого 2011 року, під час якого у них народилось двоє дітей. До жовтня 2016 року вони спільно проживали за адресою АДРЕСА_1 . Спільне життя у них не склалось, а тому з жовтня 2016 року він та відповідач не проживають разом. На момент звернення з позовом про визначення місця проживання дітей у Пустомитівському районному суді Львівської області перебуває справа про розірвання шлюбу між сторонами. З жовтня 2016 року по квітень 2017 року діти проживали з матір"ю, а також старша донька неодноразово телефонувала йому і просила забрати, мотивуючи це тим, що відповідач залишає їх без нагляду. В квітні 2017 року відповідач привезла дітей до позивача і з цього часу вони проживають разом з ним. Відповідач іноді навідується до дітей, проте заінтересованості в їх житті не проявляє та не піклується про них, не бере участь у шкільному житті. Вона неодноразово пропонувала йому розділити дітей, зокрема щоб старша донька проживала з нею, а молодший син з ним, однак він категорично проти цього. Догляд за дітьми здійснює він та його мати, а тому вважає, що вони повинні проживати з ним. Просив позовні вимоги задовольнити.
       Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
       Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - адвокат Шлянта Надія Романівна подавши апеляційну скаргу.
       З рішенням суду не погоджується, вважає, що при його винесенні судом неповно встановлено та досліджено обставини, які мають значення для справи, невірно застосовано норми матеріального та процесуального права.
       Вказує, що відсутність заперечень з боку відповідача, щодо проживання дітей разом із позивачем, яка була виражена в ігноруванні судового процесу не дає жодних підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. 
       Зазначає, що з 2017 року діти проживають з ним, і хоч відповідач іноді навідується до дітей, проте їхнім життям не цікавиться і не проявляє заінтересованості в їхньому житті.
       Судом також не було враховано думку дітей, які бажають проживати з батьком та висновок органу опіки та піклування.
       Просить скасувати рішення суду та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника - адвоката Шлянти Н.Р. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що визначати місце проживання дитини на даний час не є необхідним, оскільки будь-якого спору між сторонами стосовно вирішення даного питання немає. При цьому суд зазначив, що у разі задоволення даних позовних вимог будуть порушені законні права та інтереси відповідача, як матері дітей.
       Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
       Встановлено, що свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Пустомитівського міського управління юстиції Львівської області 02 лютого 2011 року, стверджується, що сторони зареєстрували шлюб 02 лютого 2011 року, актовий запис №07.
       Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Виконкомом Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області 05 листопада 2012 року, сторони є батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Пустомитівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 23 серпня 2016 року, сторони є батьками дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
       Довідкою №01-50/155 від 22.09.2022 р. та психолого-педагогічною характеристикою від 27.09.2022 р. встановлено, що дитина ОСОБА_3 навчається у Комунальному закладі Солонківської сільської ради "Ліцей імені Героя України Миколи Паньківа" і її шкільними роками цікавляться бабуся та батько, які співпрацюють з учителем і систематично відвідують батьківські збори.
       Характеристикою №41 від 28.09.2022 р. стверджується, що дитина ОСОБА_3 навчалась у Палав"я-Вадрусівському ЗЗСО І-ІІ ст. з 01.09.2018 р. по 11.09.2019 р., де батько був активним учасником всіх позакласних та позашкільних заходів, відвідував батьківські збори, співпрацював з вчителем, а мати у шкільному житті участі не брала.
       У відповідності до акту обстеження умов проживання від 29 вересня 2022 року, квартира АДРЕСА_2 належить матері позивача ОСОБА_4 , де проживає ОСОБА_1 разом з дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Загальна площа даної квартири становить 51,00 м.кв., житлова площа складає 26,10 м.кв., загальна кількість кімнат 2, в квартирі проживають 7 осіб, а також вона потребує ремонту та покращення житлово-побутових умов.
       Паспортом громадянина України позивача та витягом з реєстру територіальної громади стверджується, що ОСОБА_1 зареєстрований і проживає в квартирі АДРЕСА_2 .
       Довідкою "АТ "Універсал Банк" надано виписку про рух коштів за період з 28.09.2022 р. по 01.04.2022 р. по належній позивачу ОСОБА_1 картці.
       Рішенням №86 від 03.03.2023 р. комісії з питань захисту прав дитини Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області вирішено надати висновок про визначення місця проживання дітей на затвердження Виконавчого комітету сільської ради.
       Рішенням №139 від 07.03.2023 р. Виконавчого комітету Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області вирішено затвердити висновок про визначення місця проживання дітей з позивачем за місцем його проживання.
       Висновком про визначення місця проживання малолітніх дітей, який затверджено рішенням Виконавчого комітету Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області №139 від 07.03.2023 р., рекомендовано за доцільне визначити місце проживання дітей з позивачем за місцем його проживання. Мотиви вказано висновку викладені аналогічно мотивам позовної заяви, а також вказано, що відповідач ОСОБА_2 на засідання комісі не з`явилась, однак в телефонному режимі повідомила, що не заперечує, щоб діти проживали спільно з батьком.
       Спір виник щодо визначення місця проживання малолітної дитини.
       Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
       Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
       Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
       Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
       Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
       У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
       Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
       Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України  фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
       Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
       Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
       Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону).
       Верховний Суд в справі справа № 164/812/21 зазначав, що міжнародні та національні норми не містять норми, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
       В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
       Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.
       Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.
       Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
       Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.
       Як вбачається з пояснень дітей, наданих в судовому засіданні в суді першої інстанції, вони проживають з батьком та бабусею. З відповідачем діти бачаться та спілкуються, періодично бувають у неї вдома і на роботі в магазині. Діти не виявили чіткого бажання проживати саме з матір`ю, проте хотіли б, щоб батьки проживали разом.
       У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною;    по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
       ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).
       Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.
       У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
       У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що положення статті 162 СК України покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
       Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
       Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Колегія судді вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову прийшов до помилкових висновків.
       Виходячи зі встановлених обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей, визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком відповідатиме якнайкращим інтересам дітей, сприятиме повноцінному їх вихованню та розвитку у звичному для них середовищі.
       Матір дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у їхньому житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати.
       Колегія суддів вважає, що таке рішення не буде порушувати прав матері, оскільки у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, між батьками, визначене судами місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.
       З огляду на вищенаведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового судового рішення.
       Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

       апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шлянти Надії Романівни - задовольнити.
       Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 липня 2023 року - скасувати.
       Постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Виконавчого комітету Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області, як органу опіки і піклування, про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком - задовольнити.
       Визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_3 .
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 30 листопада 2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.        

                                                                
                                                                         Шеремета Н.О.