ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року	Львів	Справа № 500/2534/23 пров. № А/857/15405/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,
                                                                                                                                   
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року у справі за його позовом до Тернопільського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,
          
суддя у І інстанції                                                            Мірінович У.А.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Тернопіль,
дата складення повного тексту рішення                               14 серпня 2023 року,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність Тернопільського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо незняття позивача з військового обліку та зобов`язати відповідача зняти його з військового обліку у зв`язку із виїздом за кордон на термін більше трьох місяців (на постійне місце проживання).
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року у справі № 500/2534/23, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у задоволенні вказаного позов було відмовлено. 
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не дотримано порядку звернення до уповноваженого суб`єкта владних повноважень щодо зняття, виключення його з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, передбаченого пунктом 59 Поряду організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних (резервістів), що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 921 від 07 грудня 2016 року (при зверненні із першою заявою), та пункту 54 Поряду організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних (резервістів), що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30  грудня 2022 року (при зверненні із заявою вдруге), які зокрема, передбачають особисту присутність особи для вирішення питання щодо зняття її з реєстрації з військового обліку з поданням оригіналу паспорту громадянина України та військового квитка або тимчасового посвідчення військовозобов`язаного.
Щодо покликань позивача на обставини набуття ним громадянства Канади, то суд їх оцінив критично з огляду на те, що сторонами не представлено, а судом не здобуто доказів виходу позивачем з громадянства України або доказів втрати ним громадянства, а тому суд вважав, що в силу приписів статті 20 Закону України «Про громадянство України» до видання указу Президента України про припинення громадянства України позивачем він користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України, серед яких, зокрема, і обов`язок захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України). З огляду на наведене суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог. 
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем, який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду та прийняти нове про задоволення його позову. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що висновки суду про те, що позивач порушив вимоги Поряду організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних (резервістів), зокрема, не звернувся для знаття з військового обліку особисто, не підтверджуються жодними матеріалами справи. Позивач особисто звертався до відповідача з відповідними заявами, особисто був присутній у відповідача, що не заперечувалось жодним чином відповідачем ні у відповідях позивачу про відмову у задоволенні його заяв про зняття з військового обліку, ні у відзиві на позовну заяву. 
Окрім того, судом не прийнято до уваги докази, які свідчать про проживання позивача за межами України більше 3 місяців до подання першої заяви, що є підставою для зняття позивача з військового обліку згідно з пунктом 2 частини 5 статті 37 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу". При цьому скаржник зазначає, що жодним законодавством не обмежено дію вказаної норми на період дії воєнного стану. Таким чином, на думку позивача, спірне рішення не можна визнати законним, оскільки воно ухвалене не у відповідності до норм матеріального права.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 06 жовтня 2022 року звернувся до Тернопільського відділу №1 Управління Державної міграційної служби у Тернопільській області із заявою про оформленню документів для виїзду на постійне проживання за кордон (Республіка Канада).
За результатами розгляду вказаної заяви Управлінням Державної міграційної служби у Тернопільській області 16 листопада 2022 року прийняте рішення щодо оформлення документів для виїзду закордон на постійне місце проживання в Республіку Канада.
23 листопада 2022 року позивач звернувся із заявою до Тернопільського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у якій просив надати дозвіл для зняття з військового обліку у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Канади. До вказаної заяви позивачем долучено копії документів, а саме: повідомлення про прийняття рішення Державної міграційної служби України на виїзд на постійне проживання, паспорт громадянина Канади, свідоцтво про громадянство Канади доньки, військовий квиток, український паспорт.
Тернопільський об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, листом №6754 від 29 листопада 2022 року повідомив позивача, що його заяву розглянуто та зазначено, що за результатом її розгляду у зв`язку із триваючою широкомасштабної збройною агресії російської федерації проти України, продовженням правового режиму воєнного стану згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні"» №2738-ІХ та заходи загальної мобілізації згідно із цим же Законом, позитивного рішення щодо надання дозволу на зняття з військового обліку у зв`язку вибуттям на постійне місце проживання до Канади не прийнято.
11 січня 2023 року позивач вдруге звернувся із заявою до Тернопільського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у якій просив вилучити його з військового обліку або погодити зміну місця проживання до закінчення процедури втрати громадянства України, так як є громадянином Канади з 2007 року та проживає постійно у Канаді. До вказаної заяви позивачем додано копії документів, а саме: відповідь Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, звернення до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, відповідь на звернення Уповноваженого Верховної Ради з прав людини.
16 січня 2023 року позивачем подано до Тернопільського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки доповнення до заяви від 11 січня 2023 року.
Тернопільський об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки листом №599 від 24 січня 2023 року за результатом розгляду заяв від 11 січня та 16 січня 2023 року повідомив позивача, що він є громадянином України та не позбавлений правового зв`язку між ним, як фізичною особою, і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; перебуває на військовому обліку офіцерів запасу у Тернопільському об`єднаному міському територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки; має військово-облікову спеціальність, що є дефіцитною для Збройних Сил України; не повідомив про підстави, що дають право на відстрочку чи звільнення від призову на військову службу під час мобілізації. Таким чином відповідач вказав, що з метою забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил та інших військових формувань, утворених відповідно до законів, особовим складом в особливий період, ним не прийнято позитивного рішення щодо зняття позивача з військового обліку.
Вважаючи таку бездіяльність рішення відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).
Згідно з частиною 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною 3 статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Як передбачено частиною 7 статті 1 цього ж Закону, виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
За приписами частини 10 статті 1 цього ж Закону громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:
прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;
проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України;
проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі;
виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Відповідно до частини 1 статті 33 Закону №2232-XII військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання.
Згідно із частиною 4 статті 37 цього ж Закону у воєнний час забороняється виїзд призовників, військовозобов`язаних та резервістів з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України - без дозволу відповідного керівника).
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
На момент виникнення спірних правовідносин та розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Як слідує з матеріалів справи, позивач перебуває на військовому обліку у Тернопільському об`єднаному міському територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.
Згідно із пунктом 2 частини 5 статті 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" зняттю з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України:
2) з військового обліку військовозобов`язаних:
які вибувають в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України до нового місця проживання;
які прийняті на службу до Національної поліції України, Служби судової охорони, Державного бюро розслідувань, Бюро економічної безпеки України, органів і підрозділів цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України;
які вибули на строк більше трьох місяців за межі України;
в інших випадках - за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України.
Апеляційний суд відхиляє посилання позивача на те, що він підлягає зняттю з військового обліку у зв`язку із тим, що відповідно до рішення Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області йому надано дозвіл на оформлення документів для виїзду за кордон на постійне місце проживання. 
У спірному випадку суд приймає до уваги те, що відповідачем в межах повноважень та на підставі вимог закону не надано дозвіл позивачу на зміну місця проживання під час дії правового режиму воєнного стану та під час проведення заходів загальної мобілізації. При цьому, інших законних підстав для знаття позивача з військового обліку позивач не зазначив та відповідно не надав належних та допустимих доказів.
Враховуючи встановлені у справі обставини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Поряд з цим, апеляційний суд зазначає, що згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Водночас згідно з пунктом 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункту 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року у справі № 500/2534/23 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк