ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/10236/23 Справа № 205/3950/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федотова  В.М. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Ткаченко І.Ю.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2023 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.
Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 лютого 2023 року є власницею 1/2 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Інша частина вказаного будинку належить колишньому співмешканцю померлої доньки позивача ОСОБА_4 , який зареєстрував у зазначеному будинку за місцем свого мешкання свого сина ОСОБА_3 .. ОСОБА_3 чинить над позивачем домашнє насильство, ображає, принижує та чинить психологічний тиск на неї. Позивач зверталася з цього приводу до поліції.
Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та усунути позивачу перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення відповідача із вказаного житлового будинку.
Заочним рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 лютого 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 15, позивач ОСОБА_1 є власницею 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).
Із відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 6/5-4037 від 08 серпня 2023 року вбачається, що станом на 08 серпня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , 
ОСОБА_7 позові позивачем зазначено, що інша частина вказаного будинку належить колишньому співмешканцю померлої доньки позивача ОСОБА_4 , який зареєстрував у зазначеному будинку за місцем свого мешкання свого сина – відповідача по справі ОСОБА_3 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи не містять доказів не проживання відповідача понад встановлений строк без поважних причин у зазначеному будинку. Той факт, що відповідач був зареєстрований у спірному будинку зі згоди іншого співвласника, як член його сім`ї, доказів того, що відповідач забезпечений іншим житлом, а також самоправного зайняття відповідачем вказаного житлового будинку матеріали справи не містять. Позивач зазначає, що відповідач чинить над нею домашнє насильство, ображає, принижує та чинить психологічний тиск на неї, однак, на переконання суду, це не може бути підставою для виселення відповідача без надання іншого житла, в розумінні положень ст. 116 ЖК України. До того ж, суду не надані докази систематичності порушення відповідачем правил співжиття, яке робить неможливим для інших проживання у зазначеному будинку, як того вимагають положення ст. 116 ЖК України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно із статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Приписами ст. 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
В силу положень ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Встановивши, що власником іншої частини домоволодіння є колишній співмешканець померлої доньки позивачки, - суд першої інстанції керуючись вказаними вище нормами закону, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач був зареєстрований у спірному будинку зі згоди іншого співвласника, як член його сім`ї, доказів того, що відповідач забезпечений іншим житлом, а також самоправного зайняття відповідачем вказаного житлового будинку матеріали справи не містять.
А отже посилання в апеляційній скарзі на те, що такими, що самоправно зайняли житлове приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення, є необґрунтованими.
Посилання позивача на те, що відповідач чинить над нею домашнє насильство, ображає, принижує та чинить психологічний тиск на неї, колегія суддів відхиляє, оскільки належних та допустимих доказів останнього матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2  — залишити без задоволення. 
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

І.Ю. Ткаченко