Номер провадження: 22-ц/813/7286/23 
Справа № 495/6258/20
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
з участю секретаря Виходець А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2021 року, постановленого під головуванням судді Боярського О.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,, -
в с т а н о в и в:
У жовтні2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просила:
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати будинок з підвалом розташований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 90 кв.м., що складається в цілому з кам`яно-ракушнякового будинку з підвалом під літ. «Б», загальною площею 81,6 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя;
- припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на будинок з підвалом розташований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 90 кв.м., що складається в цілому з кам`яно-ракушнякового будинку з підвалом під літ. «Б», загальною площею 81,6 кв.м.;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку з підвалом розташований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 90 кв.м., що складається в цілому з кам`яно-ракушнякового будинку з підвалом під літ. «Б», загальною площею 81,6 кв.м.;
- стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі - 163 447,96 грн., що відповідає 1/2 вартості автомобіля марки MERCEDES-BENZ 315 CDL 2008 р.в., білого кольору, об`єм двигуна 2148 см. куб. станом на 18.02.2021 року.
В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 зазначила, що з 23.10.1993 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Під час перебування у шлюбі у 2003 році сторони придбали нерухоме майно: будинок з підвалом розташований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 90 кв.м, що складається в цілому з кам`яно-ракушнякового будинку з підвалом під літ. «Б», загальною площею 81,6 кв.м. та транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ 315 CDL 2008 р.в., білого кольору, об`єм двигуна 2148 см. куб. Право власності на вказане майно було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 .
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.02.2020 року по справі № 495/10156/19 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення набрало законної сили 18.03.2020 року.
З погіршенням сімейних стосунків, сторони не в змозі досягти добровільної згоди щодо поділу майна подружжя, у зв`язку із чим, позивач була змушена звернутися до суду для вирішення питання про поділ майна подружжя.
Позивач стверджує, що майно було придбано сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, тому позивач просить поділити вищевказане майно, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку з підвалом розташований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 90 кв.м., що складається в цілому з кам`яно-ракушнякового будинку з підвалом під літ. «Б», загальною площею 81,6 кв.м., на 1/2 частину транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ 315 CDL 2008 р.в., білого кольору, об`єм двигуна 2148 см. куб.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 20 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволений.
Визнано будинок з підвалом розташований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 90 кв.м., що складається в цілому з кам`яно-ракушнякового будинку з підвалом під літ. «Б», загальною площею 81,6 кв.м., основною 28,5 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на будинок з підвалом розташований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 90 кв.м., що складається в цілому з кам`яно-ракушнякового будинку з підвалом під літ. «Б», загальною площею 81,6 кв.м., основною 28,5 кв.м.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку з підвалом розташований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 90 кв.м., що складається в цілому з кам`яно-ракушнякового будинку з підвалом під літ. «Б», загальною площею 81,6 кв.м., основною 28,5 кв.м.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі - 163 447,96 грн., що відповідає 1/2 вартості автомобіля марки MERCEDES-BENZ 315 CDL 2008 р.в., білого кольору, об`єм двигуна 2148 см. куб. станом на 18.02.2021 року.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення судув частині стягнення 1/2 частини вартості автомобіля марки MERCEDES-BENZ 315 CDL 2008 р.в., білого кольору, об`єм двигуна 2148 см. куб. станом на 18.02.2021 року скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволені позовних вимог в цій частині відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що автомобіль не може бути предметом поділу майна, так як  ОСОБА_1 набув його за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, за час їх окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Бондаренко Г.Є., представник ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити в силі, оскільки рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування.
Постановою Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 20 вересня 2021 року в оскаржуваній частині залишено без змін.
На постанову Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, яка постановою Верховного Суду від 24 липня 2023року задоволена частково.
Постанова Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 автомобіля скасована в зв`язку з неналежним сповіщенням сторін, справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В судове засідання, призначене на 28 листопада 2023 року ОСОБА_1 не з`явився, був сповіщений належним чином (а.с. 14 т. 2).
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Бондаренко Г.Є., представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в оскаржуваній частині, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 23.10.1993 року ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_3 ) та ОСОБА_1 уклали шлюб, який зареєстровано Білгород-Дністровським РАГЦ Одеської області, про що 23.10.1993 року зроблено відповідний актовий запис за № 426, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.02.2020 року по справі № 495/10156/19, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано.
З відповіді наданої Територіальним сервісним центром 5143 Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 15.05.2020 № 31/15/5143-Б-10/АЗ вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 значиться в зареєстрованих транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ 315 CDL, 2008 р.в., білого кольору, об`єм двигуна 2148 см.куб.
Згідно наданої відповіді Територіальним сервісним центром МВС № 5141 в Одеській області (філія ГСЦ МВС) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС Головного сервісного центру МВС від 09.04.2021 за № 31/15/514123аз наданої на адвокатський запит від 09.04.2021 за № 69 вбачається, що автомобіль MERCEDES-BENZ 315 CDL, 2008 р.в., білого кольору, об`єм двигуна 2148 см.куб., який належав ОСОБА_1 18.02.2021 в ТСЦ № 5142 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області перереєстровано на нового власника.
На підставі запиту від 13.04.2021 року Одеський науково-дослідний інститут судових експертиз МЮ України надав 20.05.2021 року висновок експерта № 21-2350 авто-товарознавчої експертизи з визначенням вартості КТЗ. На вирішення експерта було поставлено наступне питання: яка середня ринкова вартість автомобіля марки MERCEDES-BENZ 315 CDL, 2008 р.в., білого кольору, об`єм двигуна 2148 см.куб. станом на 18.02.2021 року? На поставлене питання експерт надав відповідь, що середня ринкова вартість транспортного засобу MERCEDES-BENZ 315 CDL, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_2 , рік випуску 2007 р.в., об`єм двигуна 2148 см.куб. станом на 18.02.2021 року становить 326 895,92 грн.
Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль марки MERCEDES-BENZ 315 CDL 2008 р.в., білого кольору, об`єм двигуна 2148 см.куб. був придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст. 370, 372 ЦК України має право на 1/2 частину від спільного майна.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
За змістом частин 1 та 7 статті 41 Конституції України, частин 1 та 5 статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Відповідно до частин 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України).
Відповідно до 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, аналогічною ч. 2 ст. 372 ЦК України.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Одна із сторін спору може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, виходячи із аналізу зазначених норм, суду, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, сторонами було придбано транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ 315 CDL, 2008 р.в., білого кольору, об`єм двигуна 2148 см.куб.
Висновки суду, що під час розгляду справи відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що автомобіль марки MERCEDES-BENZ 315 CDL 2008 р.в., білого кольору, об`єм двигуна 2148 см. куб. є особистою власністю ОСОБА_1 та не підлягає поділу в порядку ст. 69 СК України є вірними.
Судом вірно встановлено, що автомобіль марки MERCEDES-BENZ 315 CDL 2008 р.в., білого кольору, об`єм двигуна 2148 см. куб. було відчужено ОСОБА_1 на користь третьої особи після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.02.2020 року по справі № 495/10156/19.
При цьому судом встановлено, що спірний автомобіль на час відкриття провадження у справі належав на праві приватної власності ОСОБА_1 та був ним відчужений 18.02.2021 року без згоди ОСОБА_2 та не в інтересах сім`ї.
Також колегія суддів погоджується з тим, що оскільки ОСОБА_1 18.02.2021 року було відчужено спірний автомобіль на користь третьої особи, без згоди ОСОБА_2 , суд обґрунтовано здійснив поділ спільного сумісного майна подружжя, стягнувши з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 вартість автомобіля марки MERCEDES-BENZ 315 CDL 2008 р.в., білого кольору, об`єм двигуна 2148 см. куб. у розмірі - 163 447,96 грн., що відповідає 1/2 вартості автомобіля станом на 18.02.2021 року (на дату відчуження спірного автомобіля на користь третьої особи).
З урахуванням вищевикладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі - 163 447,96 грн., що відповідає 1/2 вартості спірного автомобіля.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що автомобіль не може бути предметом поділу майна, так як  ОСОБА_1 набув його за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, за час їх окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки ні в суді першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції будь-яких доказів, відповідно до положень статей 77-80 ЦПК України на підтвердження цих обставин, відповідачем не надано, хоча відповідно до наведених норм закону у цьому випадку це його процесуальний обов`язок.
Крім того, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
       Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                        п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2021 року в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       Повний текст судового рішення складений 01 грудня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова