ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/7755/21                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Балаклицький А. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 жовтня 2023 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Аліменка В.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області, в якому просив: 
- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області щодо відмови надати талони на проїзд на посвідчення особи з інвалідністю III групи на право на пільги, видане Броварським горсобезом 28.04.1993 серія НОМЕР_1 , на 2021 рік, за відмову повідомити, де, ким та коли були опубліковані зміни до законодавства щодо обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, в частині ненадання талонів на проїзд, за відмову повідомити про можливу компенсацію заявнику коштів за ненадання талонів на проїзд до посвідчення особи з інвалідністю III групи на право на пільги, видане Броварським горсобезом 28.04.1993 серія НОМЕР_1 , враховуючи порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну та відмову повідомити, на підстави яких законів відповідач не надає позивачу даних талонів з 2016 року та відмовляється виконувати свої повноваження та за порушення прав позивача щодо розгляду заяви за його присутності;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області надати талони на проїзд на посвідчення особи з інвалідністю III групи на право на пільги, видане Броварським горсобезом 28.04.1993 серія НОМЕР_1 , на 2021 рік, та повідомити, де, ким та коли були опубліковані зміни до законодавства щодо обмеження або скасування пільг для ветеранів війни в частині ненадання талонів на проїзд, зобов`язати повідомити про можливу компенсацію заявнику коштів за ненадання талонів на проїзд до посвідчення особи з інвалідністю III групи на право на пільги, видане Броварським горсобезом 28.04.1993 серія НОМЕР_1 , враховуючи порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну та повідомити, на підстави яких законів відповідач не надає позивачу даних талонів з 2016 року та відмовляється виконувати свої повноваження та забезпечити права позивача щодо розгляду заяви за його присутності;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області надати позивачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок ВВВ II групи та відповідно талони на проїзд до даного посвідчення;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області відшкодувати йому матеріальні збитки в сумі п`яти розмірів прожиткового мінімуму, встановленому для працездатних осіб, та стягнути дані кошти з відповідача;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області відшкодувати йому моральну шкоду в сумі п`яти розмірів прожиткового мінімуму, встановленому для працездатних осіб, та стягнути дані кошти з відповідача;
- зобов`язати відповідача надати звіт про виконання судового рішення згідно   ст.129-1 Конституції України.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що тривалий час не отримує талонів на проїзд відповідно до посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи, відтак такими діями відповідача були порушені його майнові права, а тому підлягає відшкодуванню на користь позивача майнові збитки та моральна шкода.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що при вирішенні даної справи судом першої інстанції не було враховано судові рішення по справі №361/822/17, якими зокрема зобов`язано УСЗН Броварської міськради надати ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю ІІ групи згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 04.04.2007, талони на пільговий проїзд відповідно до положень Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України.
На думку скаржника, оскільки він відноситься до особи з інвалідністю ІІІ групи, що підтверджується відповідним посвідченням, виданим Броварським горсобезом 28.04.1993, та має право на пільги та переваги, встановлені законодавством СССР для інвалідів Великої Вітчизняної війни, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що порушення прав позивача не підтверджено жодними належними та допустимими доказами у справі, оскільки він є особою з інвалідністю 2 групи, у той час як вимагає пільги для особи з інвалідністю вже 3 групи, що свідчить про зловживання своїми правами.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має посвідчення особи з інвалідністю війни ІІ групи серії НОМЕР_3 , що надає йому право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, а також посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи серії НОМЕР_2 , що надає йому право на пільги та переваги, встановлені законодавством СРСР і радянських республік для інвалідів Вітчизняної війни (а.с. 9).   
27 січня 2021 року позивач звернувся до відповідача з вимогою надати талони на проїзд згідно посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи серії НОМЕР_2 на 2021 рік.
Листом від 02.02.2021 позивачу було повідомлено, що ним вже отримані листи-талони, що дають йому право на одержання, як ветерану війни, проїзних квитків безоплатно з 09.09.2019, строком до 2024 року.
Вважаючи вказану відповідь протиправною, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою за захистом своїх прав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Броварської міської ради Броварського району Київської області, зареєстрований в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків за статусом «Особа з інвалідністю II групи внаслідок війни», та користується всіма пільгами передбаченими законодавством для осіб з інвалідністю II групи внаслідок війни, відтак позовні вимоги у цій частині є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Крім того, оскільки позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, відтак підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відсутні.
Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду, з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо обов`язковості судових рішень, підстав для встановлення контролю за виконанням рішення, шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання за встановлених обставин на цій стадії судового процесу - відсутні.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Правовий статус ветеранів війни визначає та створення належних умов для їх життєзабезпечення забезпечує Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII), який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Статтею 13 вказаного Закону визначені пільги особам з інвалідністю внаслідок війни.
Так, у відповідності до пункту 7 частини першої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються, в т.ч. такі пільги: безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Це право поширюється і на особу, яка Супроводжує інваліда І групи.
Згідно пункту 21 вказаної статті особам з інвалідністю I і II груп надається право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, а особам, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи (не більше одного супроводжуючого), - 50-процентна знижка вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту;
Крім того, особам з інвалідністю III групи надається право безплатного проїзду один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом незалежно від наявності залізничного сполучення або проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту з 50-процентною знижкою вартості проїзду.
У свою чергу, Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни регулюються Положення №302, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №302 від 12.05.1994 (далі - Положення №302), згідно пункту 2 якого лист талонів на право одержання учасниками бойових дій та особами з інвалідністю внаслідок війни проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості є документом, на підставі якого надається право на пільговий проїзд зазначеним особам згідно з   пунктом 17 частини першої статті 12,   пунктом 21 частини першої статті 13   Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до пункту 7-1 Положення №302 листи талонів на право одержання ветеранами війни проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості видають: особам з інвалідністю внаслідок війни - орган соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що чинним законодаством передбачено пільги для осіб з інвалідністю внаслідок війни, зокрема щодо надання    пільг на проїзд різними видами транспорту.
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 має посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи серії НОМЕР_2 , видане 28.04.1993, видане Броварським горсобезом, а також має посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи серії НОМЕР_3 , видане Управлінням праці та СЗН м. Бровари 04.04.2007.
Згідно пункту 13 Положення №302 посвідчення осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників війни та прирівняних до них осіб, видані відповідними органами СРСР, союзних республік, які існували на його території, України та інших незалежних держав, що утворились на його території, за зразками, які діяли на 1 січня 1992 р., залишаються на збереженні у ветеранів війни.
При цьому, ІІ група інвалідності як особі, який має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів-війни, інвалідів війни була встановлена ОСОБА_1 з 26.03.2007 довічно згідно акту огляду МСЕК серії КИО-І №290637 від 29.03.2007, згідно виписки з якої причина інвалідності позивача: «травма і захворювання, Так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби».
У свою чергу, постановою Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №361/822/17 встановлено, що викладені обставини свідчать про встановлення ОСОБА_1 іншої групи інвалідності згідно з посвідченням інваліда II групи серії НОМЕР_3 , яка не відповідає групі III, зазначеній в посвідченні серії НОМЕР_1 , виданому 28.04.1993, на підставі якого позивачем заявлені вимоги.
За правилами частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Відтак, посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи серії НОМЕР_2 , видане 28.04.1993 перебуває у позивача на збереженні, а не у його використанні.
27 січня 2021 року позивач звернувся до відповідача з вимогою надати талони на проїзд згідно посвідчення інваліда ІІІ групи серії НОМЕР_2 на 2021 рік.
Листом від 02.02.2021 позивачу було повідомлено, що ним вже отримані листи-талони, що дають йому право на одержання, як ветерану війни, проїзних квитків безоплатно з 09.09.2019, строком до 2024 року.
Як не заперечується сторонами, позивач, як особа з інвалідністю II групи, відповідно до діючого посвідчення інваліда II групи від 04.04.2007 серія НОМЕР_3 отримав листи-талони, що надають йому право на одержання, як ветерану війни проїзних квитків безоплатно, а саме: від 09.09.2019 - серія АВ №176264 (60 талонів), які діють з 2019 року по 2024 рік по 10 талонів на кожний рік, що підтверджується копією витягу з журналу видачі талонів.
У той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що позовні вимоги стосуються саме обов`язку з надання талонів на проїзд згідно посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи на право на пільги, що видане Броварським горсобезом 28.04.1993, серія НОМЕР_4 , а не посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи серії НОМЕР_3 , втім враховуючи норми чинного законодавства, а саме Положення №302, вказане посвідчення не може вважатися чинним, та нормативний дозвіл на його збереження в особи не змінює правовий статус позивача як особи з інвалідністю внаслідок війни саме ІІ, а не ІІІ групи.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог щодо забезпечення позивача талонами на проїзд на 2021 рік, як особи з інвалідністю III групи, на підставі посвідчення, виданого Броварським горсобезом 28.04.1993, серія НОМЕР_4 .
Стосовно вимог щодо видачі позивачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок Великої Вітчизняної війни II групи та відповідно талони на проїзд до даного посвідчення, колегія суддів зазначає наступне.
Законом України від 14.11.2017 №2203-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щодо посилення соціального захисту учасників антитерористичної операції, учасників Революції Гідності та членів сімей загиблих таких осіб», внесено зміни щодо слів «Великої Вітчизняної війни», які в свою чергу даним законом замінено словами «Другої світової війни».
У свою чергу, частиною першою статті 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Тобто, чинне законодавство розрізняє перелік осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок захисту Батьківщини під час різних воєн, або участі в бойових діях у мирний час.
З матеріалів справи вбачається, що інвалідність ІІ групи була встановлена позивачеві у 2007 році внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язків військової служби, у той же час ОСОБА_1 , 1961 року народження, жодним документом у справі не підтвердив свою участь саме у період Другої Світової війни чи післявоєнних дій.
При цьому, на даний час ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Броварської міської ради Броварського району Київської області, зареєстрований в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків за статусом «Особа з інвалідністю II групи внаслідок війни», та користується всіма пільгами передбаченими законодавством для осіб з інвалідністю II групи внаслідок війни.
Таким чином, підстави для видання позивачу посвідчення особи з інвалідністю Великої Вітчизняної війни II групи і талони на проїзд, відповідно до такого статусу - відсутні.
У той же час, колегія суддів зауважує, що 12.03.1993 Україною підписано Угоду про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, яка набрала чинності для України (надалі - Угода).
Стаття 1 Угоди передбачає, що дія цієї Угоди поширюється на інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, для яких встановлені пільги на проїзд на відповідних видах транспорту, згідно з додатками 1, 2, 3.
Відповідно до абз. абз. 1, 2 статті 2 Угоди інвалідам Великої Вітчизняної війни I та II груп та особам, прирівняним до них, надається право безкоштовного проїзду залізницею чи на суднах транзитних та місцевих ліній річкового флоту територіями держав-учасниць цієї Угоди один раз на рік (туди та назад) та з 50-відсотковою знижкою повітряним, водним чи міжміським автомобільним транспортом. Героям Радянського Союзу та особам, які нагороджені орденом Слави трьох ступенів, надається право безоплатного проїзду один раз на рік (туди та назад) на зазначених видах транспорту.
Інвалідам Великої Вітчизняної війни III групи та особам, прирівняним до них, надається 50-відсоткова знижка з вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) залізницею, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом.
Особам, зазначеним у статтях 2 і 3 цієї Угоди, за їхнім бажанням, замість належного їм проїзду з 50-відсотковою знижкою один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом надається безоплатний проїзд один раз на два роки (туди і назад) зазначеними видами транспорту (стаття 4 Угоди).
Відповідно до статті 5 Угоди інвалідам і учасникам Великої Вітчизняної війни, а також особам, прирівняним до них, та іншим особам, відповідно до додатка 3, надається право безоплатного проїзду в міському та приміському пасажирському транспорті незалежно від місця їх проживання.
Згідно ст. 7 Угоди підставою для придбання пільгового проїзного квитка є посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані відповідними органами колишнього Союзу РСР або Сторонами за формою, що діяла на 1 січня 1992 року, за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд.
Таким чином, нормами Угоди надано право безкоштовного проїзду залізницею чи на суднах транзитних та місцевих ліній річкового флоту територіями держав-учасниць цієї Угоди один раз на рік (туди та назад) та з 50-відсотковою знижкою повітряним, водним чи міжміським автомобільним транспортом. 
Cлід зауважити, що оскільки позивач має інвалідність ІІ групи внаслідок війни, останній належить до категорії громадян, прирівняних за пільгами на проїзд у міжміському транспорті до інвалідів Великої Вітчизняної війни (Другої Світової війни), відповідно до Додатку 1 до вказаної Угоди.
Втім, з матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався до відповідача з відповідними заявами про надання йому талонів на проїзд згідно посвідчення ІІ групи серії НОМЕР_3 відповідно до положень Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України.
При цьому, чинним законодавством не передбачена компенсація за ненадання талонів на проїзд, яка має пільги згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Отже, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про безпідставність вказаних позовних вимог.
Щодо позовних вимог про зобов`язання Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області відшкодувати йому матеріальні збитки в сумі п`яти розмірів прожиткового мінімуму, встановленому для працездатних осіб, та відшкодувати йому моральну шкоду в сумі п`яти розмірів прожиткового мінімуму, встановленому для працездатних осіб, та стягнути дані кошти з відповідача, слід зазначити наступне.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4   визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пунктах 2, 4 вказаної постанови зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей   440   і   450 ЦК   шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що подає відповідний позов.
Крім того, за правилами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України закріплено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Відповідно до частини другої ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини першої ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Однак, ОСОБА_1 ні у суді першої, ні у суді апеляційної інстанцій не вказав жодних критеріїв, які він враховував при визначенні причинно-наслідкового взаємозв`язку наслідків, що настали з протиправними діями відповідача та не вказав конкретних обставин, які мають значення для вирішення питання щодо обґрунтованості заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди.
При цьому, колегія суддів зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 804/6922/16.
Крім того, згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України» визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями.
Відтак, факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.
Оскільки позивачем не довено суду ні факту спричинення моральної шкоди, ні причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та спричиненням моральної шкоди, оскільки не надано жодних доказів завдання позивачу фізичного болю, душевних страждань або приниження репутації фізичної особи, тому такі позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.
Крім того, загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в статті 1166 Цивільного кодексу України, частиною першою якого передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Об`єктом правопорушення виступає річ, предмет матеріального світу, або гроші. Майнова шкода поділяється на реальні, фактичні втрати, пов`язані із знищенням або пошкодженням майна, та (або) витрати, пов`язані із відновленням свого порушеного права, а також упущену вигоду/доходи, які особа могла б одержати, якщо б її право не було порушено.
Разом з тим, судом першої інстанції вірно наголошено, що доказів понесення позивачем будь-яких матеріальних втрат матеріали справи не містять.
Відтак, з урахуванням недоведеності позивачем фактів понесення ним матеріальних збитків у зв`язку з неправомірними діями відповідача, стягнення з відповідача будь-яких коштів є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.
До того ж, також не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо надання відповідачем звіту про виконання судового рішення згідно   ст.129-1 Конституції України, враховуючи таке.
Положеннями ст. 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.
Тобто, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, а отже наділений правом, а не закріпленим обов`язком, під час прийняття рішення у справі.
Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а у разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладанням штрафу.
При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами.
Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду, від 31.07.2018 року по справі №235/7638/16-а (адміністративне провадження №К/9901/43354/18) та в ухвалі від 23 квітня 2019 року у справі №805/516/18-а.
Оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено, за таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необгрунтованість позовних вимог.
У той же час, колегія суддів враховує, що позивач - ОСОБА_1 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 04.09.2023.
Так, згідно з пунктом 5 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно   статтями 238, 240 цього Кодексу.
Разом з тим, частиною другою вищевказаної статті передбачено, що якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.
У свою чергу, за змістом статей 1218, 1227 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
У пунктах 1 і 4 частини першої статті 1219 ЦК України закріплено, що особисті немайнові права, а також права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом, не входять до складу спадщини, оскільки є правами та обов`язками, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.
При цьому, щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у цій справі, колегія суддів зазначає, що до спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя (частина третя   статті 1230 ЦК України).
Оскільки в межах цієї справи рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог, яке є законне і обґрунтоване як встановлено вище, тому спірні в цій справі правовідносини не допускають правонаступництва.
Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в той час як рішення суду першої інстанції ухвалено Київським окружним адміністративним судом 30 червня 2023 року, тобто, позивач помер після ухвалення рішення судом першої інстанції.
Враховуючи, що наведені вище приписи частини другої статті 319 КАС України чітко передбачають, що у випадку смерті фізичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення рішення суду першої інстанції, рішення суду не може бути скасовано на підставі частини першої статті 238 КАС України (у зв`язку зі смертю особи), якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, тому рішення суду першої інстанції підлягало перегляду в апеляційному порядку та перевірці дотримання законності та обґрунтованості останнього.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                            В.П. Мельничук