ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ                                                                                                                                 
15 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 695/1456/18
провадження № 61-672св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Піщанська сільська рада Золотоніського району Черкаської області, Виконавчий комітет Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - адвоката Сизька Бориса Борисовича на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 серпня 2022 року, ухваленого у складі судді Середи Л. В., додаткове рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 вересня 2022 року, ухваленого у складі у складі судді Середи Л. В., постанову Черкаського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,та додаткову постанову Черкаського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області (далі - Піщанська сільська рада), Виконавчого комітету Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області (далі - ВК Піщанської сільської ради), фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про скасування рішень про оформлення права власності, свідоцтва про право власності та визнання права власності.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з метою здійснення підприємницької діяльності він збудував на належній йому на праві приватної власності земельній ділянці магазин, загальною площею 140,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане нежитлове приміщення остаточно було добудовано та введено в експлуатацію у 2017 році.
Однак на безоплатній основі з 2005 року в даному приміщенні також здійснює свою підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_2 . У зв`язку з прийняттям рішення про припинення підприємницької діяльності, він у 2017 році запропонував ФОП ОСОБА_2 придбати вказане нежитлове приміщення. На що останній відповів, що на підставі свідоцтва про право власності виданого ВК Піщанської сільської ради він також є власником даного нежитлового приміщення.
ОСОБА_1 вважає, що свідоцтво про право власності ОСОБА_2 та рішення ВК Піщанської сільської ради, на підставі якого воно видане, є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки прийняті протиправно, з порушенням вимог чинного законодавства України на підставі заяви про надання дозволу на видачу свідоцтва про 1/2 частку в праві власності на спірне нежитлове приміщення, яка ним не підписувалась.
Крім того вказує, що незаконно оформивши на себе право власності на нежитлове приміщення, ОСОБА_3 позбавив його, як власника земельної ділянки, на якій воно знаходиться, права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися нею, хоча земельна ділянка належить йому на праві власності, тому такий стан справ порушує його законні права та охоронювані законом інтереси.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив суд:
 - визнати незаконним і скасувати рішення ВК Піщанської сільської ради від 20 липня 2007 року № 3 про оформлення права власності на нежиле приміщення на АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;
 - визнати незаконним і скасувати видане ВК Піщанської сільської ради свідоцтво про право власності на нежиле приміщення на АДРЕСА_1 від 14 серпня 2007 року серії НОМЕР_1;
 - визнати за ОСОБА_1 право власності на нежиле приміщення магазину, загальною площею 140,1 кв. м, на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна з реєстру прав власності на нерухоме майно 19909044. 
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
 
Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано рішення ВК Піщанської сільської ради від 20 липня 2007 року № 3 про оформлення права власності на нежиле приміщення на АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
Скасовано свідоцтво про право власності на нежиле приміщення на АДРЕСА_1 від 14 серпня 2007 року серії НОМЕР_1, видане ВК Піщанської сільської ради.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що не встановлено, що                           ОСОБА_1 надав згоду на оформлення 1/2 частини спірного приміщення магазину за ОСОБА_2 , а підписи на відповідних документах виконані                         не ОСОБА_1 , що підтверджується висновками експертів. 
 
Також суди зазначили, що сторонами не надано доказів введення приміщення магазину в експлуатацію у встановленому чинним законодавством України порядку, тому воно є об`єктом незавершеного будівництва та оформлення на нього речового права було неможливим.
 
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне приміщення, суди дійшли висновку, що сторонами не надано доказів введення даного приміщення в експлуатацію, тому ця вимога не підлягає задоволенню.
Також суди попередніх інстанцій вважали, що позивач не пропустив строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки заяв на реєстрацію права власності не подавав, участі у прийнятті рішення сільської ради про оформлення права власності на спірне приміщення не брав, свідоцтво про право власності не отримував. 
 
Додатковим рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 вересня 2022 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з Піщанської сільської ради, ВК Піщанської сільської ради, ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 600,00 грн.
Стягнуто з Піщанської сільської ради, ВК Піщанської сільської ради, ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на сплату судового збору в розмірі 1 480,08 грн.
 
Суд першої інстанції, частково задовольняючи заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, виходив з того, що ОСОБА_1 при подачі позову заявлялося три позовні вимоги, дві з яких було задоволено, а отже, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягали судові витрати, зокрема, судовий збір та витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог та згідно з наданими доказами понесення таких витрат.
 
Додатковою постановою Черкаського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн.
 
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Мисана В. М. про ухвалення додаткового рішення, виходив з того, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_2 залишена без задоволення, а витрати на правничу допомогу, понесені ОСОБА_1 , підтверджені належними та допустимими доказами.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У січні 2023 року ФОП ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Сизько Б. Б., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 серпня 2022 року, додаткове рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 вересня 2022 року, постанову Черкаського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року та додаткову постанову Черкаського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року і закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Касаційна скарга ФОП ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Сизько Б. Б., мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що відповідно до відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців власниками магазину на АДРЕСА_1 є ФОП  ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 . 
Крім того, право власності у ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 на новостворене нерухоме майно виникло 14 серпня 2007 року, а станом на 14 серпня 2007 року як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 були зареєстровані суб`єктами господарської діяльності - фізичними особами-підприємцями.
Отже, правовідносини, які виникли між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , є господарсько-правовими, оскільки існує спір між сторонами саме як суб`єктами господарювання і цей спір пов`язаний зі здійсненням підприємницької діяльності в магазині, а отже підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Таким чином, суди попередніх інстанцій під час розгляду справи порушили норми процесуального права, зокрема правила юрисдикції, так як дана справа повинна розглядатися в порядку господарського судочинства.
 
Підставами касаційного оскарження рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 серпня 2022 року, додаткового рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 вересня 2022 року, постанови Черкаського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року та додаткової постанови Черкаського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі               № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 07 серпня 2019 року у справі                    № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19), від 30 червня 2020 року у справі                 № 235/445/18 (провадження № 14-66цс20), від 01 лютого 2022 року у справі                  № 910/5179/20 (провадження № 12-38гс21), та у постановах Верховного Суду                  від 05 жовтня 2022 року у справі № 705/7334/16 (провадження № 61-4033св22),           від 26 жовтня 2022 року у справі № 591/7326/19 (провадження № 61-4203св22),      від 09 листопада 2022 року у справі № 509/6170/20 (провадження №61-15701св21), від 30 листопада 2022 року у справі № 204/9551/18 (провадження №61-17451св21), від 07 грудня 2022 року у справі № 572/1056/21 (провадження № 61-4318св22).
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Мисан В. М., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оформлення та реєстрація права власності здійснюється за заявочним принципом. Тобто фізична особа повинна добровільно прийняти рішення та письмово заявити про своє рішення та подати відповідні документи до органів, які здійснюють оформлення та реєстрацію права власності. У даному випадку він не здійснював жодних дій для оформлення та реєстрацію права власності ні як за фізичною особою, ні як за фізичною особою-підприємцем, за нього зазначені рішення самовільно без його відома з підробкою документів та порушенням порядку оформлення (реєстрацію) права власності здійснили відповідачі. 
Отже, критерієм для розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин. Визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір.
Таким чином, даний спір має ознаки цивільно-правового спору, так як порушено права та обов`язки саме фізичної особи, а не фізичної особи-підприємця, тому справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Крім того, право власності на нерухоме майно повинно реєструватись за фізичною особою, а не за фізичною особою-підприємцем. 
Також, зазначив, що у 2017 році він вже звертався з аналогічним позовом в порядку адміністративного судочинства до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області, з позовними вимогами до тих самих учасників. Провадження у справі було відкрито 07 липня 2017 року, однак ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 04 квітня 2018 року провадження в справі № 695/1871/17 закрито, тому ним не було пропущено строк позовної давності.
 
Інші учасники справи відзиви на касаційну скаргу не подавали.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
 
У січні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2023 року зупинено виконання додаткового рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 вересня 2022 року та додаткової постанови Черкаського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року до закінчення розгляду справи в касаційному порядку.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у період з 24 липня 2002 року до 13 лютого 2017 року ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, перебував на обліку в Золотоніській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області як платник єдиного внеску, вид діяльності Код КВЕД: 47.19 «Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (основний)».
 
Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 994153 від 22 січня 2008 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,0500 га, кадастровий номер 7121588201:05:001:0052, із цільовим призначенням - комерційне використання, яка знаходиться у с. Піщана Золотоніського району Черкаської області.
 
Зазначена земельна ділянка розташована на АДРЕСА_1 та виділена із належної ОСОБА_1 земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, зі зміною цільового призначення під розміщення магазину приватному підприємцю ОСОБА_1 .
 
Рішенням Піщанської сільської ради від 02 вересня 2002 року № 23 ОСОБА_1 надано дозвіл на замовлення робочого проекту на будівництво приватного магазину.
 
Робочим проектом на проектування об`єкту будівництва - «Магазин по АДРЕСА_1 » та висновком на проект будівництва від 29 липня 2005 року № 23, експертним заключенням № 71.9.8.00.547 про відповідність проектної документації нормативним актам з питань охорони праці щодо об`єкту «Магазин по АДРЕСА_1 » замовником є приватний підприємець ОСОБА_1 .
 
Рішенням Виконавчого комітету Піщанської сільської ради від 26 листопада 2004 року № 57 надано дозвіл приватному підприємцю ОСОБА_1 на відкриття торгової точки (магазину) у АДРЕСА_1 .
 
Як встановлено з угоди № 76 від 01 серпня 2005 року, укладеної із Золотоніською районною санітарно-епідеміологічною станцією, акта санітарно-епідеміологічного обстеження об`єкта від 29 листопада 2002 року, погоджень наданих Золотоніською районною санітарно-епідеміологічною станцією щодо можливості відкриття та функціонування продовольчого магазину на АДРЕСА_1 , а також можливості торгівлі в даному магазині товарами побутової хімії, парфумерно-косметичними виробами, засобами особистої гігієни та санітарії, сувенірами та іншими непродовольчими товарами, експертного висновку відділу пожежної безпеки УМВС України в Черкаській області, акта здачі в експлуатації установки автоматичної пожежної сигналізації в магазині по АДРЕСА_1 та інших дозволів та угод, пов`язаних з належною експлуатацією приміщення спірного магазину, всі вищеперераховані документи надані за зверненням саме ОСОБА_1 .
 
Згідно із заявою від 20 липня 2007 року, адресованої до Виконавчого комітету Піщанської сільської ради приватні підприємці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять надати дозвіл на видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку магазину, що знаходиться на АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 та на 1/2 частку магазину, що знаходиться на АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 .
 
Рішенням Виконавчого комітету Піщанської сільської ради від 20 липня 2007 року № 3 «Про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» вирішено оформити право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на об`єкти нерухомого майна по АДРЕСА_1 , на основі даних погосподарських книг Виконавчого комітету Піщанської сільської ради і матеріалів технічної інвентаризації юридичних і фізичних осіб.
 
Вказаним рішенням доручено Золотоніському відділу Черкаського об`єднаного бюро технічної інвентаризації (далі - ЧОБТІ) оформити право власності на об`єкт нерухомого майна юридичних та фізичних осіб відповідно до пункту 1 цього рішення, провести реєстрацію об`єкта нерухомого майна. Доручено підписувати свідоцтво про право власності на об`єкти нерухомого майна з проставкою печатки секретаріату сільської ради.
 
На підставі вказаного рішення Виконавчого комітету Піщанської сільської ради від 20 липня 2007 року № 3, Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради 14 серпня 2007 року видано свідоцтво про право власності приватних підприємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на нерухоме майно - нежиле приміщення, загальною площею 140,1 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Частка власності у праві власності на спірне нерухоме майно кожного з власників - 1/2.
 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 березня 2017 року № 82161399 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14 серпня 2007 року зареєстровано 1/2 частки права власності приватного підприємця ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, загальною площею 140,1 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 14 серпня 2007 року Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради.
 
Згідно з вказаною інформаційною довідкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14 серпня 2007 року зареєстровано 1/2 частки права власності приватного підприємця ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, загальною площею 140,1 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 14 серпня 2007 року Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради.
 
Відповідно до копії заяви ОСОБА_1 до ЧООБТІ від 28 липня 2007 року він просив зареєструвати право власності на спірне нежиле приміщення, що належить приватним підприємцям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
Згідно із висновком експерта від 14 листопада 2017 року № 1/2642, складеним за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи, підпис від імені громадянина ОСОБА_1 у графі « ОСОБА_4 » у заяві про надання дозволу на видачу свідоцтва на право власності від 20 липня 2007 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням будь-якого справжнього підпису (підписів) громадянина ОСОБА_1 .
 
Також у вказаному висновку експерта зазначено, що підпис від імені громадянина ОСОБА_1 у графі «Заявник» у заяві про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 липня 2007 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
 
Наведені вище висновки щодо неналежності ОСОБА_1 підпису у заяві про надання дозволу на видачу свідоцтва на право власності від 20 липня 2007 року та у заяві про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 липня 2007 року, також зазначено у висновку експерта від 23 квітня 2018 року № 1/939, який складено за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи.
Під час розгляду справи ОСОБА_2 не заперечував, що підпис від імені ОСОБА_1 на вказаних документах вчиняв він за усною домовленістю із позивачем.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката                 Сизька Б. Б. підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності не переглядалося в апеляційному порядку, не оскаржується, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не переглядаються в касаційному порядку.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не повною мірою відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Щодо предметної юрисдикції спору
 
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
 
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
 
Відповідно до пунктів 1, 5, 10, 14 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:
справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці;
справи у спорах щодо фінансових інструментів, зокрема щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;
справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;
справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою.
 
За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).
 
Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих положеннями ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства України, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
 
З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та правова природа спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
 
Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
 
Під господарською діяльністю потрібно розуміти діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна діяльність) (частини перша та друга статті 3 ГК України).
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, не спростовано матеріалами справи і сторонами те, що учасником справи є, зокрема, позивач ОСОБА_1 , як фізична особа, оскільки він припинив свою діяльність як фізична особа-підприємець у 2017 році, що підтверджує інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 09 травня 2018 року (т. 1, а. с. 15, 16).
 
Згідно з частиною сьомою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
 
Предметом позову у цій справі є вимога власника земельної ділянки про скасування рішення ВК Піщанської сільської ради від 20 липня 2007 року № 3 про оформлення права власності на нежиле приміщення на АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; скасування виданого ВК Піщанської сільської ради свідоцтва про право власності на зазначене нежиле приміщення від 14 серпня 2007 року серії НОМЕР_1 та визнання права власності на нежиле приміщення.
Отже, спір між сторонами виник не у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності фізичними особами-підприємцями, а з приводу оформлення права власності на об`єкт незавершеного будівництва, зокрема нежиле приміщення на АДРЕСА_1 .
 
Матеріали справи не містять доказів укладення між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 будь-яких господарських договорів з приводу предмету спору.
 
Фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, не може бути стороною у господарському процесі. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин.
 
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 14 березня 2018 року у справі № 593/793/14-ц (провадження № 14-43цс18) та від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18).
 
З огляду на викладене, враховуючи предмет, характер спору та суб`єктний склад його сторін, колегія суддів Верховного Суду вважає, що спір у цій справі виник стосовно оформлення права власності на об`єкт незавершеного будівництва, зокрема нежиле приміщення на АДРЕСА_1 , тому має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги про те, що даний спір має розглядатися за правилами господарського судочинства.
 
Щодо ефективності способу захисту та по суті вимог
 
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.
 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
 
Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Як вже було зазначено предметом позову у цій справі є вимоги про скасування рішення ВК Піщанської сільської ради від 20 липня 2007 року № 3 про оформлення права власності на нежиле приміщення на АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; скасування виданого ВК Піщанської сільської ради свідоцтва про право власності на зазначене нежиле приміщення від 14 серпня 2007 року серії НОМЕР_1 та визнання права власності на нежиле приміщення.
 
Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.
 
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
 
У частині четвертій статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
 
Нормативно регламентованим є право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
 
Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
 
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
 
Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що особа стає власником новоствореного об`єкта нерухомості після завершення його будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації.
 
При цьому державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно.
 
Стаття 16 ЦК України передбачає право особи на звернення до суду з вимогою визнати незаконним рішення, дії чи бездіяльність органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
 
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника майна визнається судом незаконним та скасовується. 
 
Отже, визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним (його скасування) та скасування виданого на його підставі свідоцтва про право власності є відновленням становища, яке існувало до порушення прав власника.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що спірне нерухоме майно було збудоване на земельній ділянці, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .
 
За зверненням ОСОБА_1 та саме йому було надано дозвіл на проектування та будівництво спірного об`єкту нерухомості, дозвіл на відкриття торгової точки в приміщенні спірного магазину.
 
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на 1/2 частки спірного майна на підставі рішення ВК Піщанської сільської ради від 20 липня 2007 року № 3, яке прийнято згідно із заявою двох осіб від 20 липня 2007 року.
 
Водночас відповідно до висновку експерта від 14 листопада 2017 року № 1/2642, складеного за результатами судової почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_1 у графі « ОСОБА_4 » у заяві про надання дозволу на видачу свідоцтва на право власності від 20 липня 2007 року та у графі «Заявник» у заяві про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 липня 2007 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
 
Також, судами першої та апеляційної інстанцій враховано ту обставину, що                 ОСОБА_2 неодноразово під час судового розгляду справи, як усно в судових засіданнях, так і письмово в наданих процесуальних документах вказував, що підпис у зазначених заявах від імені ОСОБА_1 вчинено саме ним.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів того, що  ОСОБА_1 надав згоду на оформлення 1/2 частини спірного приміщення магазину за ОСОБА_2 , оскільки підписи на відповідних документах виконані не ОСОБА_1 , що підтверджується висновками експертів, тому у ВК Піщанської сільської ради були відсутні підстави для прийняття рішення про оформлення права власності на спірне нежиле приміщення та видачу на нього свідоцтва про право власності.
 
Щодо строку позовної давності
 
Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. 
 
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. the United Kingdom» («Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»), пункт 51).
 
У постанові від 27 червня 2018 року в справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування статті 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо». 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій зазначено, що ОСОБА_1 не подавав і не підписував заяви для оформлення права власності на спірне нежиле приміщення, які в подальшому стали підставою для реєстрації прав власності на нього, отже участі у прийнятті оскаржуваного рішення ВК Піщанської сільської ради від 20 липня 2007 року № 3 та отриманні виданого ВК Піщанської сільської ради свідоцтва про право власності на спірне нежиле приміщення від 14 серпня 2007 року серії НОМЕР_1 не брав, їх копій не отримував, про наявність таких не знав, тому не міг знати про порушення своїх прав. Про порушення свого права дізнався тільки у 2017 році після припинення підприємницької діяльності.
 
Також, суди попередніх інстанцій зазначили, що матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 об`єктивно міг знати про порушення свого права                     ще у 2007 році під час прийняття оскаржуваного рішення та видачі свідоцтва про право власності.
 
Однак, колегія суддів Верховного Суду вважає такі висновки суду першої інстанції передчасними, з огляду на таке.
 
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначав, що з 2005 року він разом із ОСОБА_1 спільно здійснювали підприємницьку діяльність у спірному магазині, що також не заперечується самим ОСОБА_1 . У 2007 році вони спільно із ОСОБА_1 почали оформлювати право власності на цей магазин. Однак заяву від 28 липня 2007 року до ЧООБТІ про реєстрацію право власності на спірне нежиле приміщення від імені ОСОБА_1 підписав ОСОБА_2 за погодженням із ОСОБА_1 , оскільки останній у домовлений час не з`явився до ЧООБТІ.
 
Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_1 у своєму позові вводить суд в оману щодо не знання ним про реєстрацію права власності на спірне нежиле приміщення, а тому ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності (т. 1, а. с. 83-86).
 
Також, ОСОБА_2 подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, оскільки, на думку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ще у 2007 році знав                    про реєстрацію право власності на спірне нежиле приміщення за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 141, 142).
 
ОСОБА_1 у заяві про поновлення строку позовної давності для захисту порушеного права в випадку його спливу зазначив, що про порушення свого права дізнався лише 21 лютого 2017 року та просив поновити йому строк звернення до суду із цим позовом для захисту свого порушеного права (т. 1, а. с. 127-131).
 
Суд апеляційної інстанції, під час перегляду рішення суду першої інстанції, вирішуючи питання позовної давності, не надав належну правову оцінку відповідним доводам, формально вказавши про обґрунтованість доводів                     ОСОБА_1 про те, коли він дізнався про порушення своїх прав (2017 рік).
 
Верховний Суд вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині ґрунтуються на припущеннях, що заборонено вимогами процесуального закону, так як на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України).
 
При цьому Верховний Суд додатково звертає увагу, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
 
З огляду на це, у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.
 
Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.
 
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 391/1217/14-ц (провадження № 61-11197сво18).
 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до декількох відповідачів.
Заяву про застосування позовної давності до суду першої інстанції було подано лише одним із відповідачів - ОСОБА_2 .
 
Отже, у даній справі суди попередніх інстанцій зробили передчасні висновки про відсутність правових підстав для застосування позовної давності у спірних правовідносинах.
 
Щодо додаткових судових рішень
 
Крім того, у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено,                      що у разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
 
Оскільки рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду по суті вирішення спору підлягають скасуванню, то додаткові судові рішення суду першої та апеляційної інстанції, яким вирішено питання про стягнення судових витрат на правничу допомогу, підлягають також скасуванню.
Вирішення питання витрат на правову допомогу залежить від вирішення спору по суті.
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
 
На стадії касаційного перегляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України. 
 
Положеннями пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи, що порушення норм процесуального права допущені і судом першої, і судом апеляційної інстанції, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Під час нового розгляду справи суду першої інстанції належить урахувати викладене у цій постанові, надати належну оцінку доводами і запереченням сторін та поданим ними доказам, встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - адвоката Сизька Бориса Борисовича задовольнити частково.
 
Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 серпня 2022 року, додаткове рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 вересня 2022 року, постанову Черкаського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року, та додаткову постанову Черкаського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. Ю. Гулейков     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Р. А. Лідовець