Ухвала
 
12 жовтня 2023 року
м. Київ
 
справа № 338/1297/22
провадження № 61-13944ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2023 року та постанову 
Івано-Франківського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року у справі 
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 
про припинення дії земельного сервітуту,
 
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2022 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом 
до ОСОБА_3 про припинення дії земельного сервітуту.
Позовні вимоги мотивувала тим, що рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га з довжинами між точками «А», «Б», «В», «Г» 
3,50 м, 17,72 м, 9,16 м, 12,57 м, 9,56 м, 4,68 м, 5,63 м, 9,28 м, 17,67 м, 
що розташована на АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_4 , згідно з державним актом на право власності 
на земельну ділянку серії ЯД № 866311 від 20 жовтня 2006 року, кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, у виді права пішого проходу 
та проїзду на транспортному засобі наявним шляхом до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_3 , розташованих на 
АДРЕСА_1 .
Вказані межі земельного сервітуту прокладено у спосіб, зображений 
на схемі, що є додатком № 8 до висновку експертного дослідження 
від 15 лютого 2019 року № 007/02-19 судового експерта Максимчина А. Д .
Позивач вважала, що дію земельного сервітуту щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га, кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, встановленого за рішенням Богородчанського районного суду 
Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року, слід припинити.
Так, з Державного акта на право власності на земельну ділянку серії 
ЯД № 866311 від 20 жовтня 2006 року, кадастровий номер 262048860201:001:0134, вбачається, що цільове призначання земельної ділянки - ведення особистого селянського господарства.
Вказана земельна ділянка придбана ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2005 року № 2460, під час перебування 
у шлюбі з позивачкою, а відтак ділянка згідно з частиною першою статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та використовувалась як позивачем, так і другим співвласником земельної ділянки відповідно до пункту «а» частини першої статті 
91 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статей 1, 5, 6, 7 Закону України «Про особисте селянське господарство» за її цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
ОСОБА_1 вважала, що встановлення земельного сервітуту щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі, унеможливлює використання цієї земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут за її цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що передбачає оброблення земельної ділянки для вирощування сільськогосподарських культур, кущів і дерев.
Позивач вважала, що відповідно до положень частини третьої статті 406 ЦК України, пункту 6 частини другої статті 102, частин другої та третьої статті 152 ЗК України наявні підстави для припинення дії земельного сервітуту, встановленого рішенням Богородчанського районного суду 
Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року.
Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області 
від 27 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою 
Івано-Франківського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Доводи позову фактично зводяться до незгоди позивача з рішенням Богородчанського районного суду 
Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року у справі № 338/158/19, яке за скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було предметом перегляду судів апеляційної та касаційної інстанцій.
13 вересня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , через підсистему «Електронний суд», подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року, яка Верховним Судом зареєстрована 04 жовтня 2023 року за № 30169/0/220-23, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, 
яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень 
та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 
 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року 
у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, 
що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду 
на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень 
res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, 
що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, 
що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише 
за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову 
в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму 
для працездатних осіб.
 
Предметом спору у цій справі є вимога про припинення дії земельного сервітуту.
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись
з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять 
до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).
 
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.
 
З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання 
на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, 
які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Зазначення у постанові Івано-Франківського апеляційного суду 
від 09 серпня 2023 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду 
від 09 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_3 про припинення дії земельного сервітуту, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська