РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2023 року 
м. Рівне

Справа № 569/11522/19
Провадження № 22-ц/4815/772/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий – суддя Боймиструк С.В.,
судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.,
секретар судового засідання: Мороз А.В.,
за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Рівненської міської ради на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 квітня 2023 року у справі за позовом Рівненської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан, 

В С Т А Н О В И В :
12 червня 2019 року в Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію прав, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан звернулась Рівненська міська рада у якому просить суд скасувати рішення державного реєстратора Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Данилевич Ірини Євгеніївни від 05.12.2018 індексний №44410944, згідно з яким до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію змін до відомостей про об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення першого поверху на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 1602740756101, а саме: загальну площу об`єкта 59,3 кв.м. змінено на 77 кв.м., а також включено до складу цього об`єкта навіс літ. «а»; зобов`язати ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинного прибудованого приміщення, що відображене в технічному паспорті, виготовленому Товариством з обмеженою відповідальністю «БП Експерт» від 27.11.2018 №БП1745/2018, як навіс літ. «а» та стягнути з відповідача судові витрати.
Ухвалою Рівненського міського суду від 02 грудня 2020 року залучено ОСОБА_5 до участі в справі у якості співвідповідача.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу у якій вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків обставинам справи. 
Апелянт, посилаючись на завдання та принципи судочинства, з метою справедливого, неупередженого вирішення справи, ефективного захисту порушених прав та інтересів Рівненської територіальної громади, просить врахувати висновок будівельно-технічної експертизи від 24.12.2020 року №ЕЗ-29/20.
Вказує, що після реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва він не втрачає свого статусу самочинного. 
Доводить, що ОСОБА_4 на момент виникнення спірних правовідносин не втратив статус замовника будівництва у розумінні норм частини 2 статті 4 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», а отже був зобов`язаний набути право на виконання будівельних робіт, вчинити необхідні дії для прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію та його державної реєстрації.
Вважає, що здійснення ОСОБА_4 самочинного будівництва на земельній ділянці, яка перебуває в комунальній власності Рівненської територіальної громади, не породжує права власності на таке майно і свідчить про відсутність підстав для реєстрації змін до відомостей про об`єкт нерухомості, а подальше відчуження нерухомого майна, у складі якого наявний об`єкт самочинного будівництва, не звільняє Відповідача-1 від обов`язку привести самовільно зайняту земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 – адвокат Шаховський В.О. заперечує викладені у ній доводи, просить залишити рішення місцевого суду без змін.
Стверджує, що до ОСОБА_5 не заявлялось жодних позовних вимог. Разом з цим вважає за необхідне висловити свою позицію узагальнені доводи якої зводяться до того, що аргументи позивача були спростовані доказами в суді першої інстанції, а клопотання РМР про долучення нових доказів не підлягає задоволенню через недотримання процесуального порядку їх подання.

Також до Рівненського апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_4 – адвоката Кушнір О.С. у якому сторона відповідача заперечує доводи апелянта. Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення місцевого суду таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права з урахуванням всіх істотних обставин справи. Просить відмовити у задоволенні вимог апелянта та залишити рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 19 липня 2018 року до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №27121266 про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 59,3 кв.м., розташоване за адресою АДРЕСА_1 .
05 грудня 2018 року державним реєстратором Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Данилевич І.Є. відповідно до рішення індексний №44410944 здійснено реєстрацію змін до відомостей про об`єкт нерухомості в частині зміни його загальної площі з 59,3 кв.м. на 77,2 кв.м., а також включення до складу цього об`єкта навісу літ. «а».
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.02.2019 №155868519 вбачається, що підставою для прийняття державним реєстратором зазначеного рішення слугували технічний висновок від 27.11.2018 №БП1745/2018 та технічний паспорт від 27.11.2018 №БП1745/2018 видані Товариством з обмеженою відповідальністю «БП Експерт».

Відповідно до частин першої, другої статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

У відповідності до статті 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до частин 1-4 статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

За правовою позицією Верховного Суду, зокрема, в постанові від 21.02.2018 року у справі № 752/8153/14-ц, у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

У пунктах 6.30-6.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зроблено висновок, що «законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина шоста статті 81 ЦПК України встановлює, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі № 756/11351/18 Верховний Суд дійшов такого висновку: тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Позивач вважає навіс – літ. "а" самочинним будівництвом, яке незаконно розташоване на земельній ділянці територіальної громади. Водночас відповідачі доводять, що спірний навіс є тимчасовою спорудою, тому не може набути статусу самочинного.

Для підтвердження своєї позиції позивачем надано висновок судової будівельно-технічної експертизи № ЕЗ-29/20 від 24.12.2020 року, який вперше був долучений до заяви про зміну предмету позову від 26.01.2021 року.
19.01.2022 року ухвалою Рівненського міського суду у задоволенні клопотання представника позивача Рівненської міської ради про зміну предмету позову відмовлено. 
09.06.2022 року до Рівненського міського суду надійшло клопотання представника Рівненської міської ради про поновлення строку для подання доказів та долучення до матеріалів справи висновку експерта № ЕЗ-29/20.
02.03.2023 року ухвалою Рівненського міського суду у задоволенні клопотання відмовлено.
В обґрунтування ухвали місцевий суд вказав на порушення РМР строків передбачених ч.2 ст.83 ЦПК України (Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви) та ч.4 ст.83 ЦПК України (Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.)

Однак, колегія судді апеляційного суду вважає за потрібне врахувати наступні обставини. 
При поданні 12.06.2019 року позовної заяви РМР посилалася на постанову управління ДАБК РМР № 052А/01-22 від 23.11.2018 року, якою встановлено порушення ОСОБА_4 п. 1 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та абз. 2 п. 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011 №466 (виконання будівельних робіт без повідомлення про початок їх виконання).
За змістом вказаної постанови встановлено, що ОСОБА_4 проводить реконструкцію шляхом прибудови до нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 споруди розміром 9х6 м.

Однак постановою Рівненського міського суду від 29.11.2019 року у справі №569/785/19 було скасовано постанову управління ДАБК РМР № 052А/01-22 від 23.11.2018 року, а справу надіслано на новий розгляд до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради.
Суд виходив з недоведеності управлінням ДАБК РМР того факту, що об`єкт будівництва не є тимчасовою спорудою.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 року у справі № 460/1013/19 також встановлено, що управління ДАБК РМР не виконало процесуального обов`язку доказування (факту здійснення реконструкції шляхом прибудови та того, що об`єкт будівництва не є тимчасовою спорудою.).
Суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4 до управління ДАБК РМР про визнання протиправним та скасування припису №189/2-ПП від 16.11.2018 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил.
При цьому врахував, що через реєстрацію права власності на спірний об`єкт будівництва наказом управління ДАБК РМР від 08.01.2019 року скасовано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 16.11.2018 №189-2-ПП, виданий головним спеціалістом архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради Кравцем О.М. за результатами проведення позапланової перевірки на об`єкті: «Будівництво за адресою: АДРЕСА_1 ».
Спростування доказів позивача в інших судових провадженнях, що відбулось після звернення з позовом у цій справі, зумовило необхідність здобуття додаткових доказів. Відповідно позивач був позбавлений можливості надати висновок експерта разом з позовною заявою або ж повідомити суд про неможливість подання вказаного доказу.
Колегія суддів вважає, що розгляд вказаної справи без залучення осіб, що володіють спеціальними технічними знаннями у будівельній сфері призводить до неповного з`ясування обставин справи та ризику формування висновків на підставі припущень.
Крім того, такий підхід забезпечує змагальність та рівність сторін у процесі доказування, виконання завдань цивільного судочинства.
Враховуючи виключне значення поданих позивачем доказів для правильного вирішення справи колегія суддів вважає за необхідне врахувати наданий позивачем висновок будівельно-технічної експертизи № ЕЗ-29/20 від 24.12.2020 року.

З вказаного висновку вбачається, що він складений у відповідності до вимог ст.ст. 102, 106 ЦПК України та відповідає на питання, які є суттєвими для вирішення справи.
Так, судовим експертом встановлено, що складова частина об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер 1602740756101, яка в технічному паспорті від 27.11.2018 року позначена як навіс – літ. «а», фактично є прибудованим приміщенням і відноситься до нерухомого майна. Загальна площа нежитлового приміщення збільшена на 17,2 кв.м за рахунок добудованого приміщення. Власником земельної ділянки, на якій розташовано нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 .
Отже, площа спірної будівлі внаслідок прибудови збільшена за рахунок зайняття земельної ділянки загального користування, яка належить територіальній громаді м. Рівне.
Аналізуючи позовні вимоги про звільнення земельної ділянки, приведення її у попередній та придатний для подальшого використання стан Верховний Суд у постанові від 01.02.2023 року по справі № 645/3784/18 та постанові від 15.03.2023 року по справі №645/3628/18 вказав, що відмовляючи у позові суди, серед іншого, послалися на те, що при вирішенні питання про знесення самочинного будівництва за позовом органу державної влади або органу місцевого самоврядування необхідно встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Зазначили, що доказів неможливості перебудови об`єкта або відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови, суду не надано. 
Враховуючи позицію судів Верховний Суд звернув увагу на те, що за відсутності належним чином виділеної земельної ділянки та затвердженої будівельної документації посилання судів на можливість перебудови спірного гаражу на самовільно зайнятої земельної ділянці за відсутності згоди власника із принципами розумності, добросовісності, справедливості не узгоджується та не мають правового значення для вирішення справи.
У справі, що переглядається, земельна ділянка під спірну прибудову відповідачам не виділялась, отже територіальна громада має право повернути самовільно зайняту земельну ділянку під об`єктом самочинного будівництва у відновленому стані.
Якщо погодитись з позицією відповідачів, що спірна прибудова є тимчасовою спорудою, тоді реєстрація на неї права власності, на яку посилаються відповідачі, суперечить положенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Так згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно до ч. 4 цієї статті Закону, не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.
Крім того встановлення тимчасових споруд також передбачає отримання дозвільної документації, погодження розташування на земельній ділянці територіальної громади, що випливає з положень пункту 5 частини 1 статті 16 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" та ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача або не залучення співвідповідача  є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
05 березня 2020 року, на підставі договору купівлі-продажу №256 від 05.03.2020 року, право власності на об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 77,2 кв.м, зареєстроване за ОСОБА_5 . Згідно опису в склад майна входить: нежитлове приміщення першого поверху – літ "А"; навіс – літ. "а"
У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21) у подібних правовідносинах зазначено, що "належним способом захисту прав власності Львівської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови. … У справі, що переглядається, Львівська міська рада позов про приведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 у попередній стан шляхом знесення приміщення магазину пред`явила до колишнього власника магазину - ОСОБА_1, який є неналежним відповідачем за такою вимогою".
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 , оскільки належним відповідачем є ОСОБА_5 , а позовні вимоги прямо стосуються її прав та інтересів.
За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення відповідно до заявлених позовних вимог.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати в виді сплаченого судового збору підлягають стягненню з ОСОБА_5 .
Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 376, 381-382, 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Рівненської міської ради задовольнити.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Рівненської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан задовольнити частково.
Скасувати рішення державного реєстратора Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Данилевич Ірини Євгеніївни від 05.12.2018 індексний № 44410944, згідно з яким до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію змін до відомостей про об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення першого поверху на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 1602740756101, а саме: загальну площу об`єкта 59.3 м? змінено на 77.2 м?, а також включено до складу цього об`єкта навіс - літ. "а".
Зобов`язати ОСОБА_5 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно прибудованого приміщення, що відображене в технічному паспорті, виготовленому Товариством з обмеженою відповідальністю "БП Експерт" від 27.11.2018 № БП1745/2018, як навіс - літ. "а".
В задоволенні позовних вимог Рівненської міської ради до ОСОБА_4 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь Рівненської міської ради 9605 гривень судового збору.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                С.В. Боймиструк

Судді:                                                                           С.О. Гордійчук

               С.В. Хилевич