ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 443/342/22
провадження № 51-3858км23
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                             ОСОБА_1 ,
суддів                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,                                 
захисника                                                  ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Жидачівського районного суду Львівської області від 11 січня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 березня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021141130000829, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Воскресінці Рогатинського району Івано-Франківської області, який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 ,  
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жидачівського районного суду Львівської області від 11 січня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено до покарання за: ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років; ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років;  ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
На підставі статей 71, 72 КК України ОСОБА_7 частково приєднано до покарання за цим вироком невідбуте покарання у виді позбавлення волі на строк 6 місяців, призначене вироком Жидачівського районного суду Львівської області від 02 червня 2021 року, з розрахунку один день позбавлення волі за два дні обмеження волі. Остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців.
Вирішено питання щодо речових доказів і судових витрат.
За вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 з 00:00 до 01:00 він, перебуваючи в житловому будинку ОСОБА_8 на АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли між ним та ОСОБА_8 , маючи умисел, спрямований на позбавлення життя останнього, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, використовуючи фізичну перевагу над потерпілим, завдав йому руками численних ударів в голову, шию, спину та тулуб. Після цього знайшов у приміщенні будинку пневматичну гвинтівку, за допомогою якої продовжив завдавати численних ударів по різних ділянках тіла потерпілого, а також заподіяв невстановленим гостро ріжучим предметом удари в ділянку спини та шиї.
У результаті неправомірних дій ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя на момент заподіяння, що перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого.
ОСОБА_7 цього ж дня з 01:00 по 02:00, перебуваючи в зазначеному вище житловому будинку, з тумбочки з корисливих мотивів, умисно, таємно, повторно викрав мобільний телефон марки «Nokia» моделі RV-1190, ІМЕІ 1:  НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , із картою пам`яті вартістю 383 грн і сім-картою мобільного оператора «Київстар» вартістю 100 грн, банківську картку банку «Ощадбанк» і зі столика в коридорі будинку - посвідчення водія серії НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_8 . 
Крім цього, 10 листопада 2021 року з 19:30 по 21:30 ОСОБА_7 проник у вищезазначений житловий будинок, який належить ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, умисно, повторно, таємно викрав майно на загальну суму  9399,67 грн, чим заподіяв матеріальну шкоду потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вказаному розмірі.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 березня 2023 року вирок Жидачівського районного суду Львівської області від 11 січня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 порушує питання про скасування вироку районного суду та ухвали апеляційного суду через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і про призначення нового розгляду в суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що під час затримання  ОСОБА_7 працівники поліції порушили приписи статей 104, 208, 209 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України). Вважає протокол про затримання ОСОБА_7 недопустимим доказом, оскільки існують два протоколи про затримання підзахисного, датовані 11 і 12 листопада 2021 року. Стверджує, що після затримання працівники поліції вчиняли психологічний і фізичний тиск стосовно ОСОБА_7 . Захисник зазначає про недопустимість як доказу довідки від 12 листопада 2021 року № 667, на підставі якої проводився огляд місця події, оскільки, на думку захисника, вона суперечить за формою і змістом приписам постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2016 року № 207, видана не уповноваженим на це органом, отже є фіктивною. На думку захисника, протокол огляду місця події від 12 листопада 2021 року є недопустимим доказом, адже: органи слідства провели не огляд місця події в будинку ОСОБА_7 , а обшук під виглядом огляду місця події; присутність у ході проведення слідчої дії особи, прізвище якої слідчим не внесено у протокол огляду місця події  (такою особою виявися працівник карного розшуку ОСОБА_11 , який підказував відповіді ОСОБА_7 на питання слідчого); незаконність проникнення до будинку, а саме без письмової згоди власника будинку - ОСОБА_12 ; з відеозапису огляду місця події чітко видно, що до будинку дійсно першим заходив ОСОБА_7 , але вхідні двері ключем він не відкривав, оскільки двері вже були відкриті, а в будинку горіло світло. Стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що в матеріалах кримінального провадження немає речового доказу -  мобільного телефона, на який посилається обвинувачення і яким, на думку обвинувачення, користувався ОСОБА_7 . Зазначає, що до матеріалів кримінального провадження долучено не оригінал диску, а інший диск. Зазначає, що суд не надав оцінки ксерокопіям адвокатських запитів та відповідям на них. Стверджує, що всупереч кримінальному процесуальному закону в матеріалах кримінального провадження наявні два обвинувальні акти - від 31 березня та 22 липня 2022 року. Захисник стверджує, що ОСОБА_7 не мав фізичної можливості заподіяти ОСОБА_8 тілесні ушкодження, які спричинили смерть останнього, після чого перетягнути його тіло з другого поверху житлового будинку в підвальне приміщення, а звідти по подвір`ю затягти в сарай, оскільки в нього хвора рука. Вважає, що суди безпідставно відмовили стороні захисту у визнанні протоколу проведення слідчого експерименту від 12 листопада 2021 року та долученого до нього відеозапису недопустимим доказом. Вважає, що показання свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 не мають у справі ніякої доказової сили. Стверджує, що суд безпідставно частково задовольнив  клопотання захисника про вилучення та долучення до матеріалів кримінального провадження відеозаписів з камер спостереження металобази, розташованої на відстані 50 метрів від житлового будинку ОСОБА_8 , за 9-11 листопада 2021 року та відеозапису з банкомата «Ощадбанк» за 9 листопада 2021 року.  Захист також вважає, що ухвала Львівського апеляційного суду від 28 березня 2023 року є такою, що не відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України, оскільки апеляційний суд не перевірив і не надав відповідей на доводи його апеляційної скарги, не навів законних підстав, з яких визнав її необґрунтованою.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурор просить скаргу захисника ОСОБА_6  залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни. 
Від інших учасників судового провадження заперечень на зазначену касаційну скаргу не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
За правилами ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених 
ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, до таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , експерта ОСОБА_20  щодо обставин, які їм були відомі, та подій, очевидцями яких вони були. 
Крім того, місцевим судом досліджено як докази винуватості ОСОБА_7 фактичні дані, що містяться: у протоколі слідчого експерименту від 12 листопада 2021 року та доданому до протоколу відеозапису й протоколі огляду місця події від 12 листопада 2021 року та відеозаписі до нього, протоколі обшуку від 11 листопада 2021 року, проведеного у будинковолодінні на АДРЕСА_2 , з доданими до нього схемою та відеозаписом, протоколі огляду трупа ОСОБА_8 від 11 листопада 2021 року й доданою до протоколу фототаблицею, висновку судово-медичної експертизи трупа від 16 грудня 2021 року № 142/2021, висновку експертизи від 16 листопада 2021 року № 1774/2021, висновку експертизи від 14 січня 2022 року № СЕ-19/114-21/21777-ТВ, висновку експертизи від 11 січня 2022 року № 616/2022ц, інших доказах.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості й достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Суди першої та апеляційної інстанцій перевірили й визнали безпідставними доводи захисника про те, що під час затримання ОСОБА_7 працівники поліції порушили вимоги статей 104, 208, 209 КПК України.
Колегія суддів вважає необґрунтованими твердження захисника про визнання вказаного протоколу недопустимим доказом, оскільки, на думку сторони захисту, є два протоколи затримання, один датований 11 листопада 2021 року, інший - 12 листопада 2021 року з огляду на те, що перший у матеріалах провадження відсутній.
Суд першої інстанції на довід захисника про наявність двох протоколів про затримання зазначив таке. Той факт, що протокол затримання складений 12 листопада 2021 року, у якому вказано час затримання 03:15, є цілком логічним, оскільки саме після закінчення огляду місця події в с. Вовчатичі в будинку, де проживає ОСОБА_7 та де було виявлено і вилучено речі, які зберегли на собі сліди вчинення злочинів, останній був затриманий та в подальшому було складено протокол затримання.
Суд апеляційної інстанції зауважив, що протокол затримання від 12 листопада 2021 року складений у відповідності до ст. 208 КПК України після закінчення проведення огляду місця події в с. Вовчатичі в будинку за місцем проживання обвинуваченого та вважав опискою зазначення у вступній частині часу складення протоколу - 11 листопада 2021 року о 05:00. 
Доводи захисника про те, що працівники поліції вчиняли психологічний і фізичний тиск стосовно ОСОБА_7 , перевірялися у суді першої інстанції, який зазначив, що довідкою від 12 листопада 2021 року № 3248 на момент огляду у ОСОБА_7 видимих тілесних ушкоджень не виявлено, порушень з боку опорно-рухового апарату не відмічається. З такими висновками погодився суд апеляційної інстанції, погоджується й колегія суддів Верховного Суду. 
Доводи захисника про те, що протокол огляду місця події від 12 листопада 2021 року є недопустимим доказом, оскільки: органи слідства провели не огляд місця події в будинку ОСОБА_7 , а обшук під виглядом огляду місця події; у ході вчинення слідчої дії була присутня особа, прізвище якої слідчою не внесене у протокол огляду місця події, і такою особою виявився працівник карного розшуку ОСОБА_11 , який підказував відповіді ОСОБА_7 на питання слідчого; було незаконним проникнення до будинку, а саме без письмової згоди власника будинку - ОСОБА_12 ; із відеозапису огляду місця події чітко видно, що до будинку дійсно першим заходив ОСОБА_7 , але вхідні двері ключем він не відкривав, оскільки двері вже були відкриті, а в будинку горіло світло, не є слушними.
Відповідно до даних протоколу огляду місця події від 12 листопада 2021 року та відеозапису до нього місцем події є будинок АДРЕСА_1 . Під час огляду виявлено та вилучено: монітор марки «Samsung», модель 920N; електрочайник марки «Philips» білого кольору; мікрохвильову піч марки «Eleсtrolux» білого кольору; радіатор опалення (батарею) серії 220500.0800.ACB1; радіатор опалення (батарею) серії 11.0500.1600.ACB1; кухонний ніж; джинси синього кольору, куртку балонову синього кольору та кофту чорного кольору зі слідами РБК; кросівки чорного кольору «BAAS»; кросівки білого кольору зі слідами РБК.
Свідок ОСОБА_21 у суді першої інстанції показав, що був понятим під час вказаної слідчої дії, та підтвердив факт вилучення в будинку обвинуваченого ОСОБА_7 речей, зазначених у протоколі.
Відповідно до ч. 2 ст. 237 КПК України огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Вказаний огляд місця події ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2021 року визнано таким, що проведений у відповідності до зазначених вимог КПК України.
Частиною 1 ст. 237 КПК України передбачено, що метою огляду приміщення є виявлення та фіксація відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з ч. 1 ст. 234 КПК України обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.
Аналізуючи наведені норми КПК України, а також дані протоколу огляду місця події від 12 листопада 2021 року, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що під час огляду місця події не вчинялося жодних дій, які б були характерні для проведення обшуку, такий проведений в обсязі, необхідному для досягнення мети огляду, визначеної ч. 1 ст. 237 КПК України, жодних зауважень до проведеного огляду в учасників слідчої дії не було.
Суд апеляційної інстанції перевірив та визнав безпідставним довід захисника про недопустимість протоколу огляду місця події від 12 листопада 2021 року як доказу, оскільки такий огляд був проведений без згоди власника будинку. Натомість, як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 надав згоду на проведення огляду житла, у якому він зареєстрований та проживає, що підтверджено дослідженою в суді першої інстанції письмовою заявою, яка міститься в матеріалах провадження.
Твердження захисника про те, що у протоколі огляду місця події не зазначений працівник поліції ОСОБА_11 , який був присутнім під час огляду, не є слушним, оскільки це не впливає на отримані результати огляду, а також визнання вказаного доказу недопустимим.
Крім того, як зазначено в судових рішеннях, свідок ОСОБА_22 , слідча Стрийського РУП ГУНП у Львівській області, яка проводила огляд місця події, показала, що працівник поліції ОСОБА_11 не був учасником слідчої дії, а лише забезпечував порядок проведення такої, а тому його підпис відсутній у протоколі.
Перевірялися судами попередніх інстанцій та обґрунтовано визнані безпідставними доводи сторони захисту про те, що в будинку ОСОБА_7 були присутні інші особи, які могли підкинути викрадені в потерпілого речі, що сліди крові на одязі чи взутті засудженого були сфальсифіковані, що працівники поліції підкинули на місце події недопалки сигарет зі слідами слини засудженого і потерпілого.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується колегія суддів Верховного Суду.
Довід захисника про недопустимість як доказу довідки № 667, на підставі якої проводився огляд місця події, оскільки, на думку захисника, вона суперечить за формою та змістом приписам постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2016 року № 207, видана не уповноваженим на це органом, не є слушним, оскільки нормами КПК України не передбачено необхідності долучати довідку про місце реєстрації особи, яка видана органами ЦНАПу. Крім того, зазначена вище довідка про місце проживання ОСОБА_7 , яка наявна в матеріалах кримінального провадження, долучалася до клопотання слідчого слідчому судді про проведення огляду будинку, де проживав ОСОБА_7 , з метою отримати такий дозвіл.
Суди попередніх інстанцій перевірили довід сторони захисту про те, що в матеріалах кримінального провадження немає речового доказу - мобільного телефона, на який посилається обвинувачення і яким користувався ОСОБА_7 , а тому ставить під сумнів отриману на підставі ухвали слідчого судді Стрийського міськрайонного суду від 06 грудня 2021 року інформацію про телефонні з`єднання із цим телефоном. 
Були предметом перевірки в судах попередніх інстанційі і доводи касаційної скарги сторони захисту про те, що остання цифра номера IМЕІ телефону ОСОБА_7 ,  вилученого під час його затримання, відрізняється від того, як це вказано в електронному варіанті з`єднань, отриманого на підставі ухвали слідчого судді.
Суд зазначив, що ІМЕІ - це міжнародний ідентифікатор мобільного обладнання, це номер, який має 15 цифр, де остання цифра - контрольна за алгоритмом LUNA, або дві останні - версія програмного забезпечення телефону. Перші вісім цифр визначають модель і місце походження пристрою і відомі як ТАС. Наступна частина - визначений виробником серійний номер апарата, з обчисленою за алгоритмом LUNA останньою цифрою в кінці. До 2003 року ця цифра обов`язково була «0», потім це правило було скасовано. Тому цілком логічно, що у всіх ІМЕІ, які є в електронній інформації про телефонні з`єднання, які отримано на підставі ухвали слідчого судді Стрийського міськрайонного суду від 06 грудня 2021 року, останньою цифрою є «0», причому ця цифра є у всіх інших телефонах, тобто їх ІМЕІ, які отримано на підставі ухвали суду.
Не відповідають дійсності твердження сторони захисту про те, що суд не оглядав телефону, вилученого 12 листопада 2021 року під час затримання ОСОБА_7 , і що суд відмовив у клопотанні сторони захисту про огляд цього телефону в судовому засіданні. З відео- та звукофіксації судового засідання за 14 вересня 2022 року з 14:34 по 14:40 суд проводив огляд мобільного телефону «Sigma mobile X stile 18 Trac»k, вилученого при затриманні ОСОБА_7 , та досліджував IMEI цього телефону (т. 1, а.к.п. 246-250; т. 2, а.к.п. 28).
Голослівними є доводи захисту в касаційній скарзі про те, що до матеріалів кримінального провадження долучено копію, а не оригінал компакт-диска з інформацією про телефонні з`єднання.
Суд першої інстанції вважав безпідставними посилання захисника на те, що назва носія інформації (напису на диску DVD-R) не відповідає тій, що зазначена у протоколі тимчасового доступу від 13 грудня 2021 року, що, на думку захисника, свідчить про фальсифікацію доказів. Суд зауважив, що напис на диску DVD-R (т.3, а.к.п. 37) «Вх 23871 Вих 15522/3/хт» відповідає запису у протоколі тимчасового доступу до речей і документів від 13 грудня 2021 року та додатку до протоколу (опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду) та не викликає сумніву. 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.
На довід захисника про те, що всупереч кримінальному процесуальному закону в матеріалах кримінального провадження містяться два обвинувальні акти - один від 31 березня 2022 року, а інший - від 22 липня 2022 року, що в «новому обвинувальному акті» є посилання на такий доказ, як телефонні з`єднання ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , колегія суддів Верховного Суду зазначає таке.
У вказаному кримінальному провадженні до суду скеровувався лише один обвинувальний акт від 31 березня 2022 року, а вже в суді прокурор у відповідності до вимог ст. 338 КПК України змінив обвинувачення.
Частина 2 ст. 338 КПК України передбачає, що, дійшовши до переконання, що обвинувачення потрібно змінити, прокурор після виконання вимог ст. 341 цього Кодексу складає обвинувальний акт, в якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення. Тобто відповідно до положень цієї норми закону прокурор змінив обвинувачення в суді та виклав в обвинувальному акті від 22 липня 2022 року, який погоджений керівником Стрийської окружної прокуратури ОСОБА_23 , мотиви прийняття такого рішення, а саме перелік доказів, які стали підставою для цього (т. 3, а.к.п. 40-48). 
Таким чином, дії прокурора в суді першої інстанції повністю відповідають вимогам cт. 338 КПК України, а доводи касаційної скарги про фальсифікацію матеріалів кримінального провадження є надуманими.
На доводи сторони захисту щодо допустимості такого доказу, як телефонні з`єднання ОСОБА_8 і ОСОБА_7 колегія суддів Верховного Суду зазначає, що з`єднання телефонних розмов отримані відповідно до вимог КПК України. Зокрема, стороною обвинувачення надано суду ухвалу слідчого судді Стрийського міськрайонного суду від 06 грудня 2021 року про надання судом дозволу на отримання такої інформації. Також сторона обвинувачення пред`явила протокол доступу до такої інформації від 13 грудня 2021 року, відповідно до якого слідчий СВ Стрийського РУП ГУНП у Львівській області отримав таку інформацію у ПрАТ «Київстар». У ході досудового розслідування старший слідчий ОСОБА_22 оглянув інформацію, яка містилася на компакт-диску, про що свідчить відповідний протокол від 27 січня 2022 року.
У суді оглянуто протокол ознайомлення захисника ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в порядку ст. 290 КПК України з матеріалами кримінального провадження від 31 березня 2022 року (т. 3, а.к.п. 70, 71). З цього протоколу вбачається, що в ході ознайомлення сторона захисту не вказувала жодних зауважень, зокрема не зазначала про відсутність таких доказів, як електронна інформація про телефонні з`єднання, які отримані на підставі ухвали слідчого судді 06 грудня 2021 року, а також протокол доступу до такої інформації від 13 грудня 2021 року. 
Суди першої та апеляційної інстанцій перевірили та визнали безпідставними доводи захисника про те, що ОСОБА_7 не міг завдавати потерпілому ударів рукою, а також витягти його тіло в інше приміщення, оскільки є учасником АТО та має травму правої руки. Суди зазначили, що під час огляду місця події та слідчого експерименту ОСОБА_7 не скаржився на біль у руці, не виявляв жодних ознак, які б свідчили про фізіологічну неможливість завдання ударів потерпілому, вільно володів як лівою так і правою рукою, здійснюючи ними різні рухи, зокрема відкривав двері, показував свої рухи на манекені, без жодних ознак обмеження в таких рухах та больових відчуттів. Крім того, відсутність скарг на біль у руці підтвердили допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_24 , ОСОБА_18 , які перебували з обвинуваченим до та після вчинення злочину. Сам обвинувачений під час слідчого експерименту показав, що тілесні ушкодження потерпілому завдавав лівою рукою.
При цьому суди попередніх інстанцій зробили висновок, що наявність захворювання правої руки в обвинуваченого жодного доказового значення для встановлення наявності чи відсутності його вини у вчиненні злочину не має, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
У касаційній скарзі захисник вказує, що суд безпідставно послався у вироку на такий доказ, як слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 , а суд апеляційної інстанції не взяв до уваги доводів сторони захисту під час перегляду вироку, зокрема захист вказує на те, що вага манекена відрізнялася від ваги потерпілого ОСОБА_8 , а тому, на його думку, слідчий експеримент не відповідав реальним обставинам, за яких було скоєне вбивство. Також указує на те, що суд відхилив заявлене стороною захисту клопотання про проведення з ОСОБА_7 повторного слідчого експерименту.
Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Судом першої інстанції безпосередньо досліджено протокол слідчого експерименту від 12 листопада 2021 року та доданий до протоколу відеозапис. Відповідно до даних слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_7 за участю захисника ОСОБА_25 розповів, а також відтворив, у який спосіб, зокрема лівим кулаком  та пневматичною гвинтівкою, завдавав потерпілому тілесні ушкодження за місцем проживання останнього на АДРЕСА_2 , відтворив, як затягнув тіло потерпілого до господарського приміщення, розповів, що після завдання тілесних ушкоджень потерпілому вживав алкоголь, та вказав на місце, де палив сигарети. Потім показав місце, де він викинув пневматичну гвинтівку, банківські картки та телефон потерпілого. Розповів про обставини зустрічі зі свідком ОСОБА_13 , у якого просив мобільний телефон для здійснення дзвінка з абонентського номера потерпілого на гарячу лінію АТ «Ощадбанк» з метою розблокування банківської картки потерпілого для зняття з неї грошових коштів.
Не заслуговують на увагу доводи, викладені в касаційній скарзі, що була необхідність у проведенні повторного слідчого експерименту з ОСОБА_7 , оскільки останній на час судового розгляду в суді першої інстанції зайняв позицію про те, що не був на місці скоєння злочину.
Доводи сторони захисту про те, що показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не мають у справі ніякої доказової сили, про те, що судчастково задовольнив  клопотання сторони захисту про вилучення й долучення до матеріалів кримінального провадження відеозаписів з камер спостереження металобази та відеозапису з банкомата «Ощадбанк», що суд першої інстанції не надав оцінки ксерокопіям адвокатських запитів і відповідям на них, не є слушними.
Суд нагадує, що відповідно до ст. 433 КПК України вирішення питання достовірності доказів і їх достатності для встановлення факту, на доведення якого вони надані, є перш за все завданням судів попередніх інстанцій. Суд не вбачає підстав ставити під сумнів їхні висновки стосовно цього.
Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України й у скарзі не оспорюється.
Апеляційний розгляд проведено з дотриманням приписів статей 404, 405 КПК України. При цьому, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , апеляційний суд в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення і підстави, з яких зазначену апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та відповідає приписам                статей 370, 419 КПК України.
Отже, з огляду на те, що не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень, касаційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Жидачівського районного суду Львівської області від 11 січня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 березня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                               ОСОБА_3