Постанова 
Іменем України
 
06 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 296/8558/21
провадження № 61-1311сво23
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),
суддів: Гулька Б. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Погрібного С. О., 
Фаловської І. М., Червинської М. Є., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Поліський національний університет,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 липня 2022 року у складі судді Шалоти К. В. та постанову Житомирського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю.,  Галацевич О. М., Григорусь Н. Й.,
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Поліського національного університету про визнання права на приватизацію квартири, зобов`язання здійснити розгляд заяви про оформлення передачі квартири у приватну власність.
 
Стислий виклад позиції позивача
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Поліського національного університету, у якому просив суд визнати за ним право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача здійснити розгляд заяви про оформлення передачі вказаної квартири у приватну власність.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що із серпня 2006 року він перебуває у трудових правовідносинах із Поліським національним університетом, працює за контрактом на посаді завідувача кафедри. 
 
Згідно з договором від 11 квітня 2007 року відповідач передав йому в найм квартиру АДРЕСА_1 строком на 10 років за умови перебування у трудових правовідносинах з університетом. Після закінчення договору відповідач зобов`язався передати йому право власності на квартиру. 
 
Рішенням вченої ради університету від 24 травня 2017 року надано згоду на передачу квартири у власність  ОСОБА_1 
 
03 грудня 2020 року та 12 лютого 2021 року позивач звертався до відповідача із заявами про передачу квартири у приватну власність шляхом приватизації, однак його звернення фактично не були розглянуті, у зв`язку з чим він звернувся до суду за захистом своїх прав та просив позов задовольнити.
 
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 липня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що визнання у судовому порядку за позивачем права на приватизацію спірної квартири, яке по суті не заперечується відповідачем, не є ефективним способом захисту прав, оскільки фактично не створює для позивача чи іншої особи будь-яких правових наслідків, а тому вказана позовна вимога не підлягає задоволенню. 
 
При цьому суд вважав помилковими твердження позивача, що саме університет є належним органом приватизації, який наділений повноваженнями ухвалювати рішення про передачу квартири у приватну власність, оскільки органом приватизації є не державна установа, у повному господарському віданні якої знаходиться житлове приміщення, а спеціальний уповноважений на це орган, який лише створюється такою державною установою. 
 
Ураховуючи, що заява позивача про оформлення передачі спірної квартири у приватну власність була адресована не органу приватизації, а ректору університету, який її розглянув та надав позивачу відповідь по суті питання, суд дійшов висновку про відсутність бездіяльності відповідача і, як наслідок, підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача здійснити розгляд заяви про оформлення передачі вказаної квартири у приватну власність.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 липня 2022 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції по суті спору та вважав, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Законом України «Про вищу освіту», умовами договору найму від 11 квітня 2007 року, а тому право позивача на набуття у власність спірної квартири не може розумітися як таке, що підлягає реалізації без дотримання інших норм законодавства України, що регулюють спеціальний порядок передачі у власність майна, що закріплено за закладом вищої освіти на праві оперативного управління чи господарського відання. Крім того, відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» університет не є спеціально уповноваженим органом, наділеним повноваженнями ухвалювати рішення про передачу квартири у приватну власність.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У січні 2023 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 липня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19, від 02 лютого 2022 року у справі № 524/3501/20, від 22 липня 2020 року у справі № 295/15557/17.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що ОСОБА_1 розпочав процедуру приватизації, а неможливість подання заяви про приватизацію до органу приватизації відповідача зумовлена відсутністю такого органу у відповідача та невжиття ним заходів щодо його створення для забезпечення реалізації договірних зобов`язань, взятих на себе відповідачем згідно з договором найму. Тобто відповідач створив ситуацію, за якої житло неможливо приватизувати без рішення суду. Оскільки за умовами укладеного між сторонами договору найму відповідач взяв на себе обов`язок передачі позивачу права власності на спірну квартиру, то, відповідно, він повинен вживати певних заходів для реалізації свого зобов`язання. Отримавши від позивача заяву про приватизацію спірної квартири та знаючи норми статутних документів університету, про необхідність отримання згоди засновників закладу вищої освіти на передачу фізичній особі у власність майна, що перебуває у повному господарському віданні, відповідач не вжив жодних заходів для отримання такої згоди. Таким чином, висновок судів про ненадання позивачем доказів щодо погодження подання на передачу спірної квартири є необґрунтованим, оскільки таке погодження від фізичної особи при проведенні приватизації не вимагається.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У лютому 2023 року Поліський національний університет подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
10 лютого 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2023 року прийнято до розгляду справу № 296/8558/21 за позовом ОСОБА_1 до Поліського національного університету про визнання права на приватизацію квартири, зобов`язання здійснити розгляд заяви про оформлення передачі квартири у приватну власність за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 липня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року.
 
Призначено справу до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Мотиви передачі справи на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
 
Ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 рокупро передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду мотивована необхідністю відступу від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 463/1832/18 (провадження № 61-12431св19), а також уточнення висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 22 липня 2020 року у справі № 295/15557/17 (провадження № 61-48216св18), щодо належного органу приватизації та способу захисту в спірних правовідносинах, у випадку, коли відповідач не забезпечив створення такого органу. 
 
Так, питання приватизації житла регулює Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до частини першої статті 8 якого приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
 
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 липня 2020 року у справі № 295/15557/17 (провадження № 61-48216св18) вказано про те, що з системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, слід дійти висновку, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами і до числа уповноважених на це установ суд не належить, оскільки не наділений повноваженнями на прийняття рішення про приватизацію квартири.
 
Крім того, за змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатися таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.
 
У вказаній справі суд установив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що позивач та члени його сім`ї зверталися до Житомирського національного агроекологічного університету як до органу приватизації про передачу їм у власність спірної квартири із дотриманням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян.
 
З урахуванням зазначеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що належним способом захисту порушених прав позивача є звернення з позовною заявою про зобов`язання розглянути заяву позивача про приватизацію, прийняття відповідного рішення за результатами такого розгляду. Позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно з підстав, наведених у позові, є необґрунтованими та передчасними, а відмова у задоволенні позову не позбавляє особу права на передачу у власність спірної квартири в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який розповсюджується на спірні правовідносини, в тому числі, що випливають із цивільно-правових угод.
 
У постанові від 09 червня 2021 року у справі № 296/2561/18 (провадження № 61-5068св20) за позовом заступника керівника Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Центру професійно-технічної освіти м. Житомира до фізичної особи, Управління житлового господарства Житомирської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судузробив висновок про те, що державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ може передаватись у комунальну власність за їх бажанням. При цьому Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» не містить заборон приватизації такого житлового фонду без передачі до комунальної власності. Крім того, Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» не визначає підпорядкованість вирішення питання приватизації певному органу приватизації в залежності від належності житлового фонду, а лише перелічує уповноважені органи приватизації.
 
Крім того, у постанові від 25 жовтня 2018 року у справі № 522/21927/15-ц (провадження № 61-23672св18) за позовом фізичних осіб до Одеського національного університету ім. І. І. Мечникова (далі - ОНУ ім. І. І. Мечникова) про визнання права та зобов`язання не чинити перешкод у приватизації квартири Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судупогодився із висновками суду апеляційної інстанції, який установив, що майно, закріплене за вищим навчальним закладом, не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу, у зв`язку з чим обґрунтовано зробив висновок про відсутність правових підстав для зобов`язання ОНУ ім. І. І. Мечникова надати згоду на приватизацію площі, яку займають позивачі, та надання необхідної документації для проведення приватизації. Крім того, Міністерство освіти і науки України є засновником ОНУ ім. І. І. Мечникова, яке не було залучене до участі у справі, предметом якої є розпорядження майном, яке без згоди засновника не підлягає передачі у власність юридичним і фізичним особам.
 
Разом із тим, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 463/1832/18 (провадження № 61-12431св19) за позовом фізичних осіб до Львівського національного університету ім. Івана Франка, Міністерства освіти і науки України про зобов`язання вчинити дії, передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», щодо передачі їм (позивачам) у приватну власність в порядку приватизації квартири дійшов висновку про те, що статтею 70 Закону України «Про вищу освіту» врегульовано статус матеріально-технічної бази і правовий режим майна закладів вищої освіти, а статтею 80 Закону України «Про освіту» визначено, що входить до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти, та обмеження щодо його використання (розпорядження). Отже, згаданими нормативними актами встановлено заборону на приватизацію об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти та використання їх не за освітнім призначенням та передбачено, що майно закріплюється за державним або комунальним закладом вищої освіти на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством. Таким чином, з урахуванням особливого складу сторін цього спору, колегія суддів дійшла висновку, що законодавчо встановлено обмеження з приводу передачі майна закладів вищої освіти іншим особам, в тому числі шляхом приватизації.
 
Підсумовуючи вищенаведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що у спірних правовідносинах Верховний Суд дійшов протилежних за змістом висновків щодо можливості/неможливості приватизації житлового приміщення, яке на праві власності належить державі та знаходиться у повному господарському віданні закладу освіти відповідно до закону.
 
На думку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, у випадках, передбачених законодавством, науково-педагогічні, наукові та педагогічні працівники закладу вищої освіти мають право на одержання житла, що передбачено пунктом 10 частини першої статті 57 Закону України «Про вищу освіту» та частиною другою статті 70 Закону України «Про вищу освіту». 
 
Разом із тим, оскільки Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 463/1832/18 (провадження № 61-12431св19) фактично сформулював позицію про неможливість приватизації житлового приміщення державної форми власності, яке перебуває в повному господарському віданні вищого навчального закладу, тому є підстави для відступу від такого висновку.
 
Крім того, потребує уточнення висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 22 липня 2020 року в справі № 295/15557/17, щодо належного органу приватизації та способу захисту в спірних правовідносинах у випадку, коли відповідач не забезпечив створення такого органу.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що із серпня 2006 року ОСОБА_1 працює на посаді завідувача кафедри паразитології, ветеринарно-санітарної експертизи та зоогігієни Поліського національного університету, що підтверджується особовим листком з обліку кадрів (а. с. 6, 7).
 
11 квітня 2007 року між Державним вищим навчальним закладом «Державний агроекологічний університет» (у 2008 році змінено назву на Житомирський національний агроекологічний університет, у 2020 році - на Поліський національний університет) і ОСОБА_1 укладено договір, за умовами якого відповідач передав, а позивач прийняв у володіння та користування для проживання строком на 10 років житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . Пунктом 4.2.3 договору передбачено, що університет зобов`язаний по закінченні 10-річного строку найму приміщення, якщо співробітник протягом дії договору перебував у трудових відносинах з університетом, передати право власності на приміщення співробітнику у порядку, встановленому чинним законодавством. Також відповідно до п. 5.1.4 договору після закінчення 10-річного строку з моменту його підписання співробітник має право набути право власності на приміщення у порядку, встановленому чинним законодавством (а. с. 10, 11).
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 лютого 2018 року № 113148861 власником квартири АДРЕСА_1 є Державний вищий навчальний заклад «Державний агроекологічний університет», форма власності - державна. Підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу від 29 березня 2007 року № 2821, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Г. А. (а. с. 12).
 
24 травня 2017 року вчена рада Житомирського національного агроекологічного університету надала згоду на передачу квартири у власність ОСОБА_1 , що підтверджується протоколом засідання № 12 (а. с. 13).
 
У справі № 296/8497/17 рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Житомирської області від 26 березня 2018 року, задоволено позов ОСОБА_1 до Житомирського національного агроекологічного університету. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 26 березня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. При цьому Верховним Судом враховано встановлені у справі обставини про те, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, які передбачають певні наслідки порушення зобов`язального права та які не узгоджуються зі змістом заявлених позовних вимог (а. с. 14-21).
 
05 грудня 2020 року ОСОБА_1 надіслав на ім`я ректора університету заяву, в якій просив оформити передачу спірної квартири у приватну власність (а. с. 22).
 
Листом в. о. ректора університету від 16 грудня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено, що ні ректор як посадова особа, ні університет як заклад освіти не наділені повноваженнями щодо оформлення передачі квартири у приватну власність (а. с. 23).
 
12 лютого 2021 року та 17 квітня 2021 року ОСОБА_1 надіслав на ім`я ректора університету заяви, в яких, зокрема, просив розглянути його заяву від 03 грудня 2020 року щодо оформлення передачі квартири в приватну власність (приватизацію) квартири (а. с. 24, 25).
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскаржувані судові рішення - скасуванню із прийняттям нової постанови про задоволення позову.  
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
За обставинами справи позивач звернувся до суду з позовом до Поліського національного університету, у якому просив суд визнати за ним право на приватизацію квартири та зобов`язати відповідача здійснити розгляд заяви про оформлення передачі вказаної квартири у приватну власність.
 
У вирішенні цього спору в цілому та поставленого перед ним завдання Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду визначив основною правовою проблемою, яка підлягає розв`язанню, - формування правового висновку щодо ефективного способу захисту прав сторони у зобов`язанні  щодо передачі квартири у власність, яке виникло із укладеного договору.
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі та у відзиві на неї доводи, за результатами чого робить висновок про прийняття аргументів, викладених у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
 
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
 
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, далі - Конвенція).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
 
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. 
 
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
 
Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
 
Щодо права на захист цивільного права
 
Звертаючись із цим позовом до суду, ОСОБА_1 посилався на порушення відповідачем зобов`язання  щодо передачі квартири у власність, яке виникло із укладеного у 2007 році договору.
 
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
 
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України).
 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
 
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові [див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)].
 
Щодо застосування до спірних правовідносин норм зобов`язального права
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. 
 
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) [див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20)].
 
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
 
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
 
У справі, що переглядається, судами встановлено, що 11 квітня 2007 року між  ОСОБА_1 (професором, завідувачем кафедрою) та Державним вищим навчальним закладом «Державний агроекологічний університет» (нині - Поліський національний університет) укладено договір найму житлового приміщення строком на 10 років за умови перебування у трудових правовідносинах з університетом.
 
Підпунктом 4.2.3 пункту 4.2 розділу 4 «Права та обов`язки університету» визнано обов`язок за закінченням 10-річного строку найму приміщення передати право власності на приміщення співробітнику у порядку, встановленому чинним законодавством.
 
Підпунктом 5.1.4 пункту 5.1 розділу 5 «Права та обов`язки співробітника» визначено право співробітника після закінчення 10-річного строку з моменту підписання договору найму набути право власності на приміщення.
 
При цьому єдиною умовою, визнаною сторонами, необхідною для набуття такого права власності, зазначено факт перебування у трудових правовідносинах співробітника з університетом протягом 10 років.
 
Таким чином, з урахування факту дотримання та виконання позивачем умов договору найму, у нього виникло право вимагати передання йому у власність спірної квартири і таке право ґрунтується насамперед на принципі свободи договору (статті 3, 627 ЦК України) та загальному імперативі про обов`язковість договору до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Щодо застосування до спірних правовідносин статті 80 Закону України «Про освіту», статті 70 Закону України «Про вищу освіту»
 
Частиною четвертою статті 80 Закону України «Про освіту» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.
 
У свою чергу, порядок використання майна закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, врегульовано частиною шостою статті 80 Закону України «Про освіту», якою передбачено, що майно закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, може бути вкладом у спільну діяльність або використане відповідно до статті 81 цього Закону.
 
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вищий навчальний заклад - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.
 
Частиною першою статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності.
 
Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно.
 
Повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюються відповідно до законодавства.
 
Частина друга статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачає, що майно закріплюється за державним або комунальним вищим навчальним закладом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу, крім випадків, передбачених законодавством.
 
Із системного аналізу зазначених вище норм права вбачається, що заборона приватизації об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти, закріплена статтею 80 Закону України «Про освіту», є загальним правилом, у той час як стаття 70 Закону України «Про вищу освіту» встановлює заборону передачі майна у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу і містить виключення - «крім випадків, передбачених законодавством». 
 
Вказані правові норми передбачають заборону приватизації, яка стосується об`єктів державних і комунальних закладів освіти, необхідних для використання в освітньому процесі, для провадження видів діяльності, передбачених спеціальними законами, а у цій справі спір стосується житлового приміщення, що не має статусу службового житла, належить на праві власності державі в особі Державного вищого навчального закладу «Державний агроекологічний університет» (нині - Поліський національний університет), у яке позивач вселився на законних підставах та тривалий час там проживає (понад 15 років), тобто має триваючі зв`язки із цим житлом.
 
Рішенням вченої ради університету від 24 травня 2017 року надано згоду на передачу у власність квартири ОСОБА_1 .
 
Позивач протягом 2020-2021 років неодноразово звертався до ректора університету щодо оформлення передачі квартири у приватну власність. 
 
Зокрема заява від 03 грудня 2020 року була подана у формі, визначеній у додатку № 2 до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396. 
 
У відповідь на це звернення університет повідомив, що ні ректор як посадова особа, ні університет як заклад освіти не наділені повноваженнями щодо оформлення передачі квартири у приватну власність.
 
Щодо гарантованого Конвенцією ефективного засобу юридичного захисту 
 
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
 
Ефективність судового захисту права полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності відповідного юридичного засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити порушені або оспорювані права чи інтереси позивача. Здійснюючи правову кваліфікацію спірних відносин, суд оцінює викладені у позовній заяві вимоги на предмет їхньої належності й ефективності для захисту конкретного права чи інтересу позивача.
 
Ефективний захист прав та інтересів позивача є метою, зокрема, цивільного та господарського судочинства (частина перша статті 2 ЦПК України, частина перша статті 2 ГПК України). Як правило, позивач може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88) та від 22 червня 2021 року у справах № 200/606/18 (пункт 75) та № 334/3161/17 (пункт 55).
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 58, 82), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55), № 200/606/18 (пункт 73) і № 334/3161/17 (пункт 55), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункти 21, 24), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6, 5.9), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86) та ін.).
 
У цьому полягає принцип процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44) та ін.).
 
За змістом наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду судове рішення про задоволення позову буде ефективним тоді, якщо забезпечить належний захист, відновлення права чи інтересу саме у тому судовому процесі, у якому це рішення ухвалене, і останнє можливо виконати, застосувавши відповідні юридичні механізми. Інакше кажучи, не є ефективним засобом юридичного захисту таке судове рішення про задоволення позову, яке: (а) не дозволяє захистити, відновити відповідне право або інтерес позивача; (б) створює передумови для іншого судового процесу, у якому має відбутися такий захист або відновлення (встановлює факти, які сторони можуть надалі використовувати як преюдиційні, або на підставі яких можливий перегляд іншого судового рішення, що набрало законної сили, за нововиявленими обставинами); (в) об`єктивно неможливо виконати, хоча зміст спірних правовідносин зумовлює потребу у судовому рішенні, що підлягає виконанню.
 
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, ЄСПЛ у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v. The United Kingdom», заява № 22414/93, п. 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
 
На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Лелас проти Хорватії» («Lelas v. Croatia») від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» («Toscuta and Others v. Romania») від 25 листопада 2008 року і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
 
Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави [див. рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» («Afanasyev v. Ukraine», заява № 38722/02), п. 75)].
 
Ці висновки треба розуміти як обов`язок суду не допустити прийняття судового рішення, яке утворює зазначені складності у його виконанні. Але спрямованість норм статті 13 Конвенції не свідчить про те, що сам позивач повинен підшуковувати ефективний спосіб захисту, а держава має забезпечити потерпілій від порушення стороні ефективний засіб юридичного захисту.
 
Отже, норми Конвенції в жодному разі не можуть бути підставою для того, щоб залишити без судового захисту особу, чиї права порушені, а навпаки - такий захист цій особі забезпечити, що підтверджується відомою латинською максимою: «ubi jus ibi remedium» («де є право, там є й засіб захисту»).
 
У контексті спірних правовідносин права особи не будуть вважатися порушеними, якщо громадянин, який за умовами укладеного договору набув право на отримання займаної ним і членами його сім`ї на умовах найму квартири у власність, таке право реалізував.
 
Судами встановлено, що відповідач протягом тривалого часу неодноразово відмовляв позивачу у вирішенні питання щодо приватизації житлового приміщення (квартири).
 
Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, вказав, що органом приватизації є не державна установа, у повному господарському віданні якої знаходиться житлове приміщення, а спеціальний уповноважений на це орган, який лише створюється такою державною установою. 
 
Разом із тим, відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. 
 
Отже, прийняття відповідного рішення належить виключно до компетенції відповідача та від дій позивача не залежить. У цьому випадку порушення прав позивача відбувається у формі відмови та бездіяльності відповідача у здійсненні особою права на приватизацію житлового приміщення.
 
Таким чином, якщо органи приватизації зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність позивача.
 
Подібні висновки щодо ефективності зазначеного способу захисту права на приватизацію також було висловлено Верховним Судом у постановах: від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-21545св19), від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 61-645св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (провадження № 61-12730св22), підстав для відступу від якого Об`єднана палата Касаційного цивільного суду  у складі Верховного Суду не вбачає. 
 
У контексті цієї справи визнання відповідного суб`єктивного права (права на приватизацію) та зобов`язання вчинити дії щодо розгляду заяви про оформлення передачі квартири у приватну власність є належним та ефективним способом захисту, особливо враховуючи те, що ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом про визнання права власності на спірну квартиру у справі № 296/8497/17, тобто намагався захистити своє порушене право саме у спосіб визнання права власності. У вказаній справі суд касаційної інстанції відмовив в задоволенні позову з підстав недоведеності виникнення права власності, вказавши, що правовідносини, які виникли між сторонами, передбачають певні наслідки порушення зобов`язального права та не відповідають змісту заявлених позовних вимог.
 
Верховний Суд на підставі статті 13 Конвенції має забезпечити позивачеві ефективний засіб юридичного захисту, тому враховуючи, що позивачеві вже було відмовлено у іншій справі в позові про  визнання права власності на спірну квартиру, а обраний позивачем у цій справі спосіб захисту прямо передбачений нормами матеріального права, тому його вимоги підлягають задоволенню.  
 
Щодо відсутності підстав для відступу
 
Щодо наявності правових підстав для відступу від висновку в частині застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 463/1832/18 (провадження № 61-12431св19), Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначає таке.
 
Об`єднана палата може відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати (частина друга статті 403 ЦПК України). 
 
Такий відступ має відбуватися щодо застосування конкретної норми матеріального або процесуального права, а не від дослівного цитування правової норми, висновків за наслідками встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи чи умовивоводів (міркувань) суду щодо правовідносин, які виникли між сторонами.
 
Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 463/1832/18 (провадження № 61-12431св19) навів зміст статті 80 Закону України «Про освіту»та статті 70 Закону України «Про вищу освіту», разом з тим, погодився з висновком судів попередніх інстанцій про відмову в позові про зобов`язання вчинити дії, передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», щодо передачі позивачам у приватну власність в порядку приватизації квартири. Спірна квартира була надана позивачам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету Львівського національного університету  ім. І. Франка від 11 жовтня 2002 року, на підставі якого 28 жовтня 2002 року видано ордер № 2 на вселення в квартиру. У 2009 році позивачі звернулись до університету із заявами про передачу їм у власність в порядку приватизації займаного ними житлового приміщення, проте рішенням від 18 січня 2010 року № 21 їм відмовлено у зв`язку з тим, що приміщення належить до державного майна і було надане працівнику в порядку черговості як службове. Тобто, право позивачів ґрунтувалося на нормах Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і це право за своєю суттю є публічним.
 
У справі, що знаходиться на розгляді Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у позивача виникло майнове право не на підставі ордера, виданого на підставі житлового законодавства, а згідно із укладеним між сторонами договором.
 
З урахуванням висновку по суті спору, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає також, що відсутні підстави для уточнення (конкретизації) висновку  у справі № 295/15557/17 (провадження № 61-48216св18). У вказаній постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що належним способом захисту порушених прав позивача є звернення із позовною заявою про зобов`язання розглянути заяву позивача про приватизацію, прийняття відповідного рішення за результатами такого розгляду. Вказаний висновок не суперечить висновкам, зробленим у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у цій справі, на постанову у справі № 295/15557/17 власне і сам позивач посилався у касаційній скарзі, наголошуючи на тому, що одним із мотивів відмови у позові була відсутність доказів того, що позивач звертався до органу приватизації із заявою про передачу квартири у власність.
 
У зв`язку із наведеним, а також із урахуванням висновків, зроблених у цій постанові, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що відсутні підстави для відступу чи конкретизації висновків, зроблених у постановах Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про задоволення касаційної скарги, скасування рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 липня 2022 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки за подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 816,00 грн, за подання апеляційної скарги - 2 724,00 грн, за подання касаційної скарги - 3 632,00 грн, що підтверджується відповідними квитанціями, з урахуванням, що Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про задоволення касаційної скарги та прийняття нової постанови про задоволення позову, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8 172,00 грн сплаченого судового збору.
 
Висновки про правильне застосування норм права
 
На підставі частини другої статті 416 ЦПК України Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду висловлює такі висновки про застосування норм права.
 
Встановлене законом право громадянина на житло, у тому числі і на приватизацію житла гарантується державою і підлягає захисту у разі його порушення.
 
Визнання відповідного суб`єктивного права (права на приватизацію) та зобов`язання вчинити дії щодо розгляду заяви про оформлення передачі квартири у приватну власність у контексті цієї справи є належним та ефективним способом захисту порушених прав.
 
Якщо уповноважений орган, створений місцевою державною адміністрацією, орган місцевого самоврядування, державне підприємство, організація, установа, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність особи.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 липня 2022 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири 
АДРЕСА_1 .
 
Зобов`язати Поліський національний університет розглянути заяву про оформлення передачі квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 .
 
Стягнути з Поліського національного університету на користь ОСОБА_1 8 172 (вісім тисяч сто сімдесят дві) грн 00 коп. судового збору.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий    	А. І. Грушицький  	
Судді:	Б. І. Гулько    	
 	В. І. Крат    	
 	Д. Д. Луспеник    	
 	С. О. Погрібний     І. М. Фаловська     	
 	М. Є. Червинська