КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №369/4010/22                                                                              Головуючий у І інстанції - Пінкевич Н.С.
апеляційне провадження №22-ц/824/2117/2023                                  Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
31 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2022 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - 
 
установив:
 
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 1987 року. 
Спільне життя не склалось, проживають окремо. 
Примирення між ними не можливе, подальше збереження шлюбу є недоцільним.
У відповідачки є сестра ОСОБА_3 , яка за його допомогою отримала земельну ділянку в с. Хотів. 
За відсутності в неї коштів для будівництва, було прийнято рішення про те, що він за власний кошт будує будинок з подальшим переоформленням на його сім`ю та спільним проживанням. 
У 1996 році ОСОБА_3 дарує збудований ним на 61% готовності житловий будинок на користь відповідачки по справі. 
Потім він добудовує будинок, вводить його в експлуатацію, прописують там і ОСОБА_3 . 
Через погіршення стосунків з ОСОБА_2 у 2005 році він переїздить проживати в будинок разом з спільними дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
Оскільки будинок побудований за його кошти, в період шлюбу, тому це майно є спільним майном подружжя.
Також у період зареєстрованого шлюбу в листопаді 1997 році за договором купівлі-продажу придбано квартиру в АДРЕСА_1 . 
Договір купівлі-продажу оформлений на відповідачку по справі.
Просив суд, шлюб між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований у м. Києві відділом ЗАГС Московського РВК, 31 жовтня 1987 року, актовий запис №1336 - розірвати. 
Визнати будинок АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 спільним майном подружжя. 
Визнати за ним та ОСОБА_2 право власності по частині за кожним на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 
Визнати за ним та ОСОБА_2 право власності по частині за кожним на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2022 року позовні вимоги про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя роз`єднані в різні провадження.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2022 року, позов задоволено частково.
Визнано спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кватиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та 39/100 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 39/200 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 161/200 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині визнання спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 39/100 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; визнання за ОСОБА_1 права власності на 39/200 частини житлового будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; визнання за ОСОБА_2 права власності на 161/200 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 оскаржив його у апеляційному порядку, оскільки вважає рішення в зазначеній частині незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
 Просив скасувати рішення в зазначеній вище частині та ухвалити нове рішення, яким визнати спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; в іншій частині залишити судове рішення без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки аргументам і доказам наведеним у «поясненнях та аналізі матеріалів справи». 
Як зазначив позивач у позові і подальших поясненнях, і з самого початку, між усіма сторонами - ним, його тодішньою дружиною та її сестрою було обумовлено, що вони будують будинок для позивача із дружиною, а на сестру оформлялись документи на будівництво. 
Доказом цього слугують квитанції на придбання будівельних матеріалів, причому відповідач не надала жодної квитанції, яку б могла передати їй сестра, на доказ того, що сестра відповідачки коли небудь придбавала будівельні матеріали за весь час будівництва.
Всі будівельні матеріали чи послуги техніки на будівництво оплачував виключно позивач, на доказ чого і надав відповідні квитанції. 
Вказану обставину підтвердили і свідки, в тому числі і їхня спільна із відповідачкою донька. 
Відповідач також підтверджувала і прямо не заперечувала участь позивача у будівництві. 
Всі бачили, що як організацією будівництва так і безпосередньою участю у будівництві займався саме позивач, а не сестра відповідачки, яка до будівництва взагалі жодним чином не стосувалась, усвідомлюючи, що на неї просто оформлені документи. 
Суд не дав правову оцінку фактам наявності квитанцій саме у позивача і відсутності жодних квитанцій на доказ, що будувала сестра відповідачки.
Інша обставина, якій суд не дав оцінки - це факт істотного збільшення вартості будівництва. 
На час оформлення договору дарування на об`єкт незавершеного будівництва, вартість недобудованого будинку складала 3461 долар США, а на час закінчення будівництва і введення будинку в експлуатацію, вартість уже завершеного будівництва склала станом на 23 листопада 2020 року, згідно оцінки 78966 доларів США, тобто вартість збільшилась у майже 23 рази.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, який обґрунтовувала тим, що будинок, що є предметом спору не може вважатися спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо доводів позивача про те, що між ним, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 існувала домовленість про отримання земельної ділянки, будівництва будинку за кошти подружжя для подальшого спільного проживання. 
Натомість, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що земельна ділянка була виділена ОСОБА_6 безкоштовно, саме їй було надано дозвіл на будівництво, виготовлений будівельний паспорт, видавалась довідка про наявність незавершеного будівництвом об`єкту нерухомого майна при укладенні договору дарування. 
Також в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що побудований житловий будинок готовністю 61% за особисті кошти позивача, або відсоток готовності був значно нижче. 
Правомірність укладеного договору дарування позивач не оспорював. 
Покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не підтверджують такі обставини. 
З їх показів встановлено, що дійсно позивач своєю фізичною працею здійснював певні будівельні роботи. 
Проте, свідки не повідомили про обсяги таких робіт, їх вартість та вкладення лише особистих коштів позивача у такі роботи та матеріали. 
Також, не знайшли свого підтвердження доводи апелянта щодо істотного збільшення вартості об`єкту на час дарування (61%) та на час розгляду справи. 
Подані чеки, квитанції, довідки про заробітну плату, ощадна книжка, не підтверджують таких обставин з огляду на належність та допустимість доказів.
Вважає, що рішення суду щодо поділу будинку, що є предметом спору - є законним та обґрунтованим.
Просила, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2022 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За правилами частини першої-третьої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення вказаної норми процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що апеляційним судом справа переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги за наявними в ній і додатково поданими доказами.
Аналіз аргументів апеляційної скарги, свідчить про те, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апелянт не згоден із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2022 року в частині визнання спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 39/100 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; визнання за ОСОБА_1 права власності на 39/200 частини житлового будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; визнання за ОСОБА_2 права власності на 161/200 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на обґрунтування чого ним було наведено відповідні аргументи в апеляційній скарзі, які є предметом дослідження суду апеляційної інстанції в розмінні правил частини першої-третьої статті 367 ЦПК України.
Рішення суду першої інстанції про визнання спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності за кожним по частини на вказану квартиру, сторонами не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядається.
Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Так, по справі встановлено, що 31 жовтня 1987 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.
Сторони мають повнолітніх дітей.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2022 року шлюб між сторонами був розірваний. 
27 серпня 1996 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір дарування незакінченого будівництвом, побудованого на 61% жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_4 .
Житловий будинок був закінчений будівництвом та введений в експлуатацію 17 липня 1998 році. 
Акт прийомки в експлуатацію затверджений рішенням виконавчого комітету Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №111/8 від 30 липня 1998 року.       
На час розгляду справи судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази того, що право власності на новостворений житловий будинок було зареєстрованого у встановленому порядку.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та визнаючи за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 39/200 частини (19,5%) за кожним як спільне майно подружжя та 61/100 (61%) частини за ОСОБА_2 як особисте майно, всього за відповідачем - 161/200 частин (80,5%), суд першої інстанції виходив з того, що доказів того, що добудова об`єкта нерухомого майна була здійснена до реєстрації шлюбу, за час роздільного проживання, за особисті кошти відповідача, тощо, суду надано не було.
Натомість, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що земельна ділянка була виділена ОСОБА_6 безкоштовно, саме їй було надано дозвіл на будівництво, виготовлений будівельний паспорт, видавалась довідка про наявність незавершеного будівництвом об`єкту нерухомого майна при укладенні договору дарування. 
Також в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що побудований житловий будинок готовністю 61% за особисті кошти позивача, або відсоток готовності був значно нижче. 
Правомірність укладеного договору дарування позивач не оспорював.
Покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 також не підтвердили такі обставини. 
З їх показів було встановлено, що дійсно позивач своєю фізичною працею здійснював певні будівельні роботи. 
Однак, свідки не повідомили про обсяги таких робіт, їх вартість, та вкладення лише особистих коштів позивача у такі роботи, матеріали.
Також не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_1 щодо істотного збільшення вартості об`єкту на час дарування (61%) та на час розгляду справи. 
Подані чеки, квитанції, довідки про заробітку плату, ощадна книжка не підтверджують таких обставин з огляду на належність та допустимість доказів.
З висновками викладеними у частині оскаржуваного рішення погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.
Відповідно до п.п.22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. 
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Пунктом 23 вказаної постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. 
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. 
При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК).
Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. 
Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
У ст.60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. 
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17).
У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до п.п.2,3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно зі ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. 
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. 
При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.1,2 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. 
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Як встановлено колегією суддів апеляційного суду та підтверджено матеріалами справи, на час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі в 1996 році, ОСОБА_2 було подаровано незакінчений будівництвом житловий будинок, готовністю 61%. 
Житловий будинок був закінчений будівництвом та введений в експлуатацію 17 липня 1998 році. 
Акт прийомки в експлуатацію затверджений рішенням виконавчого комітету Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №111/8 від 30 липня 1998 року. 
Зокрема, дані обставини підтверджені матеріалами інвентаризаційної справи.
Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази того, що право власності на новостворений житловий будинок було зареєстрованого у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). 
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. 
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Згідно зі ст.3 зазначеного Закону, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Отже, право власності на збудоване до набрання чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.
З урахуванням наведених норм матеріального права, а також з урахуванням дійсних встановлених обставин справи, підтверджених наявними у матеріалах справи доказами, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 39/200 частина (19,5%) за кожним як спільне майно подружжя та 61/100 (61%) частини за ОСОБА_2 як особисте майно останньої.
Позивач не довів належними та допустимими доказами істотного збільшення вартості об`єкту нерухомості на час дарування (61%) та на час розгляду справи.
Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для скасування рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2022 року та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Викладені в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків суду першої інстанції.
З урахуванням вищезазначеного, рішення районного суду в оскаржуваній ОСОБА_1 частині підлягає залишенню без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2022 року залишити без змін.    
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 08 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач                                                        К.П. Приходько
 
Судді                                                                           С.О. Журба 
 
                                                                                               Т.О. Писана