ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/12063/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 жовтня 2023 року                                                                       м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Аліменка В.О., 
                                                                                                    Оксененка О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
  
У С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про: 
визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , яке оформлене відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №1000-0216-8/69715 від 13.07.2021; 
зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 22.06.2021, без обмеження граничного (максимального) розміру виплати пенсії, відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991, виходячи із розміру пенсії 90% від суми заробітної плати/грошового забезпечення, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи за період з 01.03.2009 по 28.02.2014 включно, відповідно до довідки, виданої Київською обласною прокуратурою від 18.05.2021 вих. номер 21ф-178.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за вислугу років є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення статті 86 Закону України «Про Прокуратуру» № 1697-VІІ від 14.10.2014 та   невірно визначено розмір стажу роботи позивача.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору в частині. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2023 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 11 липня 2023 року № 703/0/15-23, ОСОБА_2 було звільнено з посади судді Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Рішенням зборів суддів Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2023 року, вирішено здійснити повторний автоматизований розподіл судових справ, які перебували у провадженні судді ОСОБА_2
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.08.2023 прийнято до провадження адміністративну справу № 320/12063/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про зобов`язання вчинити певні дії. Призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження  на 18.10.2023.
14.08.2023, під № 32462 до суду від сторони відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 22.06.2021 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії   за вислугу років, відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991, виходячи із розрахунку 90% від суми заробітної плати, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи за період з 01.03.2009 по 28.02.2014 включно, відповідно до довідки, виданої Київською обласною прокуратурою про складові заробітної плати від 18.05.2021 вих. номер 21ф-178, у відповідності до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» та рішення Конституційного суду України № 6-р/2020.
Втім, відповідач 13.07.2021 відмовив позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру». 
Вважаючи вказану відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що: 
-           15 липня 2015 року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, а у зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом, втратили чинність положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії. За даних обставин, позивач не має необхідного стажу вислуги років для призначення пенсії;
-          також, однією з обов`язкових умов для призначення пенсії відповідно до частини 8 статті 86 Закону України № 1687 зі змінами, право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, а якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування.   Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед звернення за призначенням пенсії, водночас, позивач на день звернення до відповідача за призначенням пенсії, працював на посаді юристконсульта ТОВ ЮКГ «Право та Закон», тобто, в організації яка не відноситься до органів прокуратури;
-          крім того, для зарахування до страхового стажу час навчання на заочній формі не має підстав, оскільки в період навчання, згідно записів трудової книжки, позивач працював за основним місцем роботи з 07.08.1989 по 13.02.1998 роки на Новокраматорському машинобудівельному заводі у відділі кадрів. Даний період враховано при розрахунку до загального стажу роботи;
-          за висновками суду першої інстанції, відсутні законні підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру».
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його, позаяк, судом першої інстанції не було враховано, що позивач має необхідний стаж роботи для призначення йому пенсії, при цьому, застосуванню до спірних правовідносин підлягають саме норми ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, позаяк, право на пенсію у позивача виникло за його дії, невзалежності від того, чи фактично таке право було реалізовано шляхом звернення до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії чи ні. Апелянт вважає, що внесеними змінами до закону було звужено соціальні гарантії працівників прокуратури. (а.с. 81-88) 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Колегія суддів зазначає, що ключовим питанням у цій справі є наявність/відсутність у позивача права на призначення пенсії за вислугою років, відповідно до  статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789 «Про прокуратуру»  (далі - Закон № 1789, в редакції, яка була чинною до внесення змін  Законом України від 08.07.2011 № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи»).
Так, на час звернення позивача за призначенням пенсії набрав чинності  Закон України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру»  (далі - Закон № 1697-VII).
З огляду на набрання чинності  Законом № 1697-VII,  втратили чинність положення  статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, саме  в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років, та розміру такої пенсії.
Своєю чергою,  стаття 86 Закону № 1697-VII,  визначає підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років. 
Тож, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ.
Судом першої інстанції під час розгляду даного спору було досліджено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років 22 червня 2021 року, тому на день звернення він повинен мати 25 років вислуги років та стажу роботи на посадах прокурорів на менше 25 років, хоча на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії від 22.06.2021 року, загальний стаж роботи позивача складав 36 років 5 місяців 28 днів, з них вислуги років - 15 років 9 місяців 7 днів та 13 років 9 місяців 28 днів стаж на посадах прокурорів. 
Таким чином, позивач не має необхідного стажу вислуги років для призначення пенсії.
Беручи до уваги вказані положення  статті 86 Закону № 1697-VII, колегія суддів зазначає, що стаж роботи позивача на час його звернення до відповідача є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до  Закону № 1697-VII.
Одночасно, слід зауважити, що зважаючи на дію законів у часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія  Закону № 1697-VII, а не положення  статті 50-1 Закону   № 1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.
З аргументів заявленого позову та доводів, які містяться у апеляційній скарзі, вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень  статті 50-1 Закону №1789-ХІІ  позивач пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. На обґрунтування своєї позиції позивач також посилався на те, що зміна надалі правового регулювання щодо питань призначення пенсій прокурорам з огляду на ухвалення, зокрема,  Закону №1697-VII, призвела до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та, відповідно, зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, що свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав і суперечить положенням  Конституції України.
Колегія суддів у контексті наведеного зазначає, що враховуючи положення статей  22,  58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому в чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право виникло раніше).
Відповідаючи на аргумент позивача щодо «законного сподівання», колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні в справі «Великода проти України» (№ 43331/12, від 03.06.2014), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
Отже, оскільки стаж позивача за вислугу років недостатній для призначення пенсії на підставі  статті 86 Закону № 1697-VII, підстав для задоволення позову  в цій справі немає.
Також, підлягає врахуванню й те, що однією з обов`язкових умов для призначення пенсії відповідно до частини 8 статті 86 Закону України № 1687 зі змінами, право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, а якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування.   Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед звернення за призначенням пенсії. У даному ж випадку, позивач на день звернення до відповідача за призначенням пенсії працював на посаді юристконсульта ТОВ ЮКГ «Право та Закон», тобто, в організації яка не відноситься до органів прокуратури.
Що стосується періодів трудової та іншої діяльності, що проходили до 1 січня 2004 року, то відповідно до частини 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ці періоди зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, тобто відповідно до статей 56-63 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Не зараховується до трудового стажу: час навчання в заочних і вечірніх вищих і середніх спеціальних навчальних закладах; період перебування в академічній відпустці студентів вищих і середніх навчальних закладів; час навчання на річних підготовчих курсах при вищих навчальних закладах; період відпустки, яка надавалась після закінчення вищого і середнього спеціальних навчальних закладів.
Законом України "Про пенсійне забезпечення" не передбачено зарахування до трудового стажу часу навчання на річних підготовчих курсах при вищих навчальних закладах.
Загальний трудовий стаж - це загальна тривалість як трудової, так і іншої суспільно корисної діяльності особи, з якою законодавство України пов`язує певні правові наслідки в пенсійному забезпеченні.
Нині діючим Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058 збережено порядок і умови обчислення стажу роботи, які були чинними до його ухвалення. Згідно частини 4 статті 24 Закону №1058 - періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України № 1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфіковано го обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфіковано го обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (до 01.01.2004 року). Тобто, стаж роботи до 1 січня 2004 року визначається за пунктом «д» абзацу З статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788, згідно   якого до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію, зараховується навчання (денна форма навчання) у вищих та середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах з підготовки кадрів, підвищення кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Страховий стаж обчислюється органами Пенсійного фонду України відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Іншого чинним законодавством не передбачено.
Тож, для зарахування до страхового стажу час навчання на заочній формі не має підстав, оскільки в період навчання, згідно записів трудової книжки, позивач працював за основним місцем роботи з 07.08.1989 по 13.02.1998 роки на Новокраматорському машинобудівельному заводі у відділі кадрів. Даний період враховано при розрахунку до загального стажу роботи, на чому цілком обґрунтовано наголосив і суд першої інстанції.
За даних обставин, відсутні законні підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років, згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру», тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
За наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд -
        
   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року - залишити без змін.
          
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                          О.М. Ганечко 

Судді                                                                                                       В.О. Аліменко

                                                                                                    О.М. Оксененко