ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 603/308/21	Головуючий у 1-й інстанції Гудкова Ю. Г. 	
Провадження № 22-ц/817/880/23 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
секретар - Сович Н.А. 
                                       з участю ОСОБА_1 та її представника —                                                 адвоката Суп М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Тур Ольга Тарасівна, на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 10.07.2023 року, ухвалене суддею Гудковою Ю.Г., дата складення повного тексту 20.07.2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, ОСОБА_2 , Монастириської міської ради Тернопільської області, приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Садівського Миколи Артуровича про визнання незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності на земельну ділянку, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-позивача – державний нотаріус Монастириської державної нотаріальної контори Войташек Василь Іванович, про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із вказаним позовом, який обгрунтовано тим, що 03.02.2010 року ОСОБА_3 подарував їй земельну ділянку площею 0,0100 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6124255500:02:001:0437, яка належала дарувальнику на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №702872. 
Договір дарування серії ВМО № 982481 від 03.02.2010 року посвідчений державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори Войташек В.І. На Державному акті серії ЯИ №702872 державний нотаріус проставив відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 .
Управлінням Держкомзему у Монастириському районі Тернопільської області 15.02.2010 року за реєстровим №653020010437001 в Поземельній книзі зареєстровано право власності ОСОБА_1 , а на Державному акті серії ЯИ №702872 зроблено відмітку про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За зверненням ОСОБА_2 , яка є дочкою ОСОБА_3 , рішенням державного реєстратора Монастириської міської ради Тернопільської області Савки С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 09.08.2019 року, індексний номер 48163744, право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі державного акта серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року.
Рішенням приватного нотаріуса Монастириського районного нотаріального округу Тернопільської області Садівського М. А. від 19.05.2021 року, індексний номер 58217568, право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 477 від 19.05.2021 року. 
Окрім того, у травні 2021 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до позивачки із вимогою про звільнення вищевказаної земельної ділянки, мотивуючи тим, що спірна земельна ділянка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 . 
Позивачка вказувала, що станом на 09.08.2019 року спірна земельна ділянка не належала ОСОБА_3 ні фактично, ні юридично, оскільки право власності на неї перейшло до позивачки ще 15.02.2010 року.
Оскільки право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку було припинено, а власником землі була ОСОБА_1 , позивач вважала, що рішення державного реєстратора Савки С. В., а також видане на його підставі приватним нотаріусом Садівським М. А. свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зокрема права приватної власності на спірну земельну ділянку за померлим ОСОБА_3 , є незаконними та такими, що підлягають скасуванню, з одночасним визнанням за нею права власності на вищезазначену земельну ділянку. 
У травні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання договору дарування недійсним.
В обґрунтування заявлених вимог (із урахуванням заяви про зміну підстав позову) зазначала, що вищевказаний договір дарування земельної ділянки є фраудаторним, оскільки його було укладено з метою уникнення звернення стягнення на спірну земельну ділянку в рамках виконавчого провадження.
Так, згідно рішення Монастириського районного суду від 02.11.2004 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання дітей, а саме на утримання позивача ОСОБА_2 та її сестри в розмірі 100 грн щомісячно до досягнення ними повноліття. На підставі виконавчого листа № 2-396 від 18.11.2004 року відкрито виконавче провадження. У подальшому рішенням цього ж суду було збільшено розмір аліментів на утримання дітей до 230 грн щомісячно на кожну дитину з проведенням індексації відповідно до закону. Згідно ухвали Монастириського районного суду про відкриття провадження у справі №2-80/2010 та призначення справи до попереднього судового засідання від 03.02.2010 року позовна заява поступила до суду 03.02.2010 року, тобто в день укладення договору дарування земельної ділянки від 03.02.2010 року.
Оскільки оспорюваний договір дарування земельної ділянки укладено після ухвалення Монастириським районним судом указаного судового рішення та відкриття виконавчого провадження ОСОБА_2 вважала, що ОСОБА_3 відчужив належне йому майно з метою уникнення звернення стягнення на нього в рамках виконавчого провадження, приховавши реальні наміри здійснення правочину, оскільки правочин від 03.02.2010 року вчинений на шкоду своїх дітей, зокрема, ОСОБА_2 , сім`ї, а тому повинен бути визнаний судом недійсним. 
Такі дії ОСОБА_3 суперечать принципу добросовісності та є формою зловживання правом. Недобросовісною також вважала поведінку ОСОБА_1 , з огляду на її обізнаність про наявність у ОСОБА_3 дітей та відповідного обов`язку щодо їх утримання. 
Окрім того, ОСОБА_2 зазначала, що її батько внаслідок зловживання алкоголем та психічних розладів не міг виконувати обов`язок щодо утримання дітей та сплати аліментів. 
Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 10.07.2023 року у задоволені первісного позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, ОСОБА_2 , Монастириської міської ради Тернопільської області, приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Садівського М.А. про визнання незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності на земельну ділянку – відмовлено. 
У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-позивача – державний нотаріус Монастириської державної нотаріальної контори Войташек В.І., про визнання договору дарування недійсним – відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Тур О.Т. просить рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати, постановивши у відповідній частині нове судове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити. У справі наявні докази, які в сукупності підтверджують, що договір дарування земельної ділянки укладений з метою уникнення звернення стягнення на указане нерухоме майно та не спрямований на настання реальних наслідків, тому протилежні висновки суду вважає безпідставними. Правочин щодо відчуження земельної ділянки укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після постановлення судового рішення у справі про стягнення з ОСОБА_3 аліментів та відкриття виконавчого провадження, що свідчить виключно про те, що ОСОБА_3 відчужив належне йому майно з метою уникнення звернення стягнення на належну йому земельну ділянку в рамках виконавчого провадження, приховавши реальні наміри здійснення правочину.
Крім того, відсутність наміру у ОСОБА_3 на настання реальних наслідків укладеного договору стверджується тим, що право власності на спірну земельну ділянку не було зареєстроване за ОСОБА_1 в державному реєстрі, оскільки 21.03.2011 року відділом ДВС Монастириського РУЮ було винесено постанову про арешт майна ОСОБА_3 , дата реєстрації обтяження 22.03.2011 року, який було знято лише після смерті дарувальника у 2019 році.
Договір дарування від 03.02.2010 року є фраудаторним, вчиненим на шкоду сім`ї. Недобросовісна поведінка ОСОБА_1 при його укладенні полягала у обізнаності останньої про наявність у ОСОБА_3 на утриманні дітей. Крім того, у справі наявні докази про зловживання ОСОБА_3 спиртними напоями та наявності розладів психіки, проходження останнім лікування у наркологічному диспансері.
У відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Суп М.Б. зазначає, що рішення суду в оскаржуваній частині є законним та обгрунтованим. Реалізовуючи своє право як власник майна, батько позивачки - ОСОБА_3 подарував належну йому земельну ділянку ОСОБА_1 . При укладенні вказаного правочину сторони підтвердили нотаріусу, що даний договір вчинено не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини і не є удаваним правовочином, а спрямованим на реальне настання правових наслідків. Договір підписано сторонами в присутності державного нотаріуса Монастириської державної нотаріальної контори Войташек В.І. та ним же посвідчено. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 спірної землі, перевірено. Апелянтом не подано належних та допустимих доказів щодо неможливості вчинення дарувальником правочину, адже останній на дату його вчинення не проходив лікування та був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Обставини щодо ухвалення рішень Монастириським районним судом від 02.11.2004 року та 19.03.2010 року про стягнення аліментів та матеріали виконавчого провадження №19235230 не мають правового значення при вирішенні даного спору, оскільки: не стосуються обставин укладення спірного договору; не спростовують установленого законом порядку укладення договору дарування землі від 03.02.2010 року; на час укладення указаного правочину будь яких арештів чи заборон відчуження щодо земельної ділянки не існувало. Висновки суду про те, що рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання дітей можливо було виконати за рахунок іншого майна боржника, грунтуються на вимогах закону, тому протилежні доводи апеляційної скарги з цього приводу вважає безпідставними.
Тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 не оскаржується, тому апеляційним судом і цій частині не переглядається.
ОСОБА_2 та її представник — адвокат Тур О.Т. були належним чином повідомлені про день, час ті місце розгляду справи, проте у судове засідання не з”явилися, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника —         адвоката Суп М.Б., які заперечили проти задоволення апеляційної скарги та підтримали доводи, викладені у відзиві, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з недоведеності позивачем того, що дії ОСОБА_3 під час укладання спірного договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на земельну ділянку, з метою приховати це майно від виконання в подальшому за його рахунок зобов`язань по сплаті аліментів. 
З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та грунтується на матеріалах справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі державного акту серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року належала земельна ділянка площею 0,0100 га, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6124255500:02:001:0437. 
Згідно договору дарування серії ВМО № 982481 від 03.02.2010 року, укладеного між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний), посвідченого державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори Войташеком В. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 122, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0100 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6124255500:02:001:0437.
У державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори Войташеком В. І. 03.02.2010 року здійснено відмітку про перехід до ОСОБА_1 права власності на належну ОСОБА_3 земельну ділянку на підставі договору дарування від 03.02.2010 року. 
15.02.2010 року Управлінням Держкомзему у Монастириському районі перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 зареєстровано у Поземельній книзі за реєстровим № 653020010437001 та зроблено відповідну відмітку у Державному акті на право власності на земельну ділянку ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року.
Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 02.11.2004 року заяву ОСОБА_4 про стягнення аліментів задоволено частково та вирішено стягувати з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 100 грн щомісячно із наступною індексацією.
Постановою державного виконавця відділу ДВС Монастириського управління юстиції від 25.11.2004 року відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 2-396, виданого 18.11.2004 року Монастириським районним судом про стягнення з ОСОБА_3 аліментів.
Ухвалою Монастириського районного суду від 3 лютого 2010 року відкрито провадження у справі №2-80/2010 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів. 
Рішенням Монастириського районного суду від 19.03.2010 року у справі №2-80/2010 розмір стягуваних з ОСОБА_3 аліментів збільшено до 230 грн.
22.03.2011 року старшим державним виконавцем Відділу ДВС Монастириського РУЮ винесено постанову, якою накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 , в тому числі на земельну ділянку площею 0,0100 га з кадастровим номером 6124255500:02:001:0437, та оголошено заборону його відчуження.
Як вбачається з         інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 257184703 від 19.05.2021) станом на момент укладення спірного договору дарування земельної ділянки, ОСОБА_3 був власником ряду іншого нерухомого майна: 
житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 19.02.2009 року); 
земельної ділянки площею 0,1377 га, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6124255500:02:001:0366 (на підставі Державного акту ЯИ №702871 від 17.11.2009);
земельної ділянки площею 0,1556 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в смт Коропець Монастириського району Тернопільської області, кадастровий номер 6124255500:02:001:0367 (на підставі Державного акту на право власності ЯИ №702873 від 17.11.2009).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ст. 153 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків встановлених цим кодексом та іншими законами України.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Фраудаторний правочин не має чіткого нормативного визначення, проте під ним зазвичай розуміють правочин, який вчинено боржником на шкоду кредитору. 
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 24.07.2019 року (справа № 405/1820/17), цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Верховний Суд у постановах від 24.07.2019 року (справа № 405/1820/17) та від 14.07.2020 року (справа № 754/2450/18), вирішуючи питання про наявність підстав для визнання правочину недійсним внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, враховував, зокрема, таке: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості (боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Як зазначає Верховний Суд, сукупність вказаних критеріїв доводять той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. 
Як встановлено судом, на момент укладення спірного договору дарування вищевказана земельна ділянка була лише частиною нерухомого майна, яким володів ОСОБА_3 . Йому також належало ряд іншого нерухомого майна, за рахунок якого могла бути погашена імовірна заборгованість зі сплати аліментів. 
Внаслідок укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_3 не перестав бути платоспроможним.
Крім цього, у матеріалах справи відсутні докази того, що станом на момент укладення договору дарування у ОСОБА_3 існував борг щодо несплачених аліментів за рішенням рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 02.11.2004 року.
Судове рішення про збільшення розміру аліментів, які стягуються з ОСОБА_3 , було ухвалене уже після укладення договору дарування земельної ділянки.
Постанова державного виконавця про накладення арешту на майно ОСОБА_3 винесена 22.03.2011 року одночасно із винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, тобто більш ніж через місяць після укладення договору дарування.
Крім цього, спірна земельна ділянка відчужена за договором дарування на користь ОСОБА_1 , яка не є родичем ОСОБА_3 .
З врахуванням наведеного відсутні підстави для висновку, що ОСОБА_3 , укладаючи договір дарування земельної ділянки на користь ОСОБА_1 , діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, та відчужив належне йому майно з метою уникнення звернення стягнення на його майно як боржника по сплаті аліментів.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_3 наміру на настання реальних правових наслідків щодо укладеного договору дарування земельної ділянки, про що свідчить відсутність державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 , колегія суддів оцінює критично та зазначає наступне.
Із матеріалів справи видно, що під час укладення оспорюваного договору дарування землі, державним нотаріусом у відповідності до вимог діючого на час укладення правочину законодавства, на Державному акті від 17.11.2009 року серії ЯИ № 702872 проставлено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 , а Управлінням Держкомзему внесено відповідні відомості до Поземельної книги та зроблено відмітку про реєстрацію права власності на землю за ОСОБА_1 . 
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 зловживав алкогольними напоями, про що свідчить довідка КНП “Прикарпатський наркологічний центр Івано — Франківської обласної ради”, колегія суддів оцінює критично, так як така довідка не свідчить про те, що ОСОБА_3 в момент укладення спірного правочину не усвідомлював значення своїх дій чи не міг ними керувати. 
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у зустрічному позові та їм дана оцінка судом першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Рішення суду в оскаржуваній частині є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат — залишити без задоволення.
Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 10 липня 2023 року в оскаржуваній частині — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 7 грудня 2023 року.

Головуюча                                                                        Хома М.В.

Судді                                                                                Гірський Б.О.

                                                                               Костів О.З.