Справа № 447/2673/14-ц                         Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П. 
Провадження № 22-ц/811/1609/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       05 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
за участю секретаря: Назар Х.Б.
з участю: ОСОБА_1 та його представника – ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_5 , про визнання договорів дарування недійсними,
 
ВСТАНОВИЛА:
 
У вересні 2014 року ОСОБА_6 правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсними договори дарування, а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 16.10.2010; земельної ділянки, площею 0,2500 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 від 16.10.2010; земельної ділянки, площею 0,0388 га, у АДРЕСА_1 від 16.10.2010.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 16.10.2010 ОСОБА_6 уклав договір дарування житлового будинку разом із господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,2500 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою та земельної ділянки, площею 0,0388 га, надану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Зазначений житловий будинок належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 21.08.2008 Тернопільською сільською радою на підставі рішення №43 від 29.07.2008, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.09.2008 Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про право власності на нерухоме майно №20074895 від 01.09.2008. Земельна ділянка, площею 0,2500 га, належала позивачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №895780, зареєстрованого 19.06.2010, а земельна ділянка, площею 0,0388 га – на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №895781, зареєстрованого 19.06.2010. Зазначає, що відповідач не здійснила державної реєстрації подарованого їй майна всупереч вимогам ст. 182, 181 та 334 ЦК України, отже, право власності на дарунки у неї фактично не виникло. Позивач весь час утримує будинок самостійно, сплачує комунальні послуги, податки. Однією із підстав відмови від договору є суттєве погіршення його майнового стану. Також покликається на те, що 13.08.2010 відповідач написала розписку, у якій зобов`язалась опікуватись позивачем до кінця його днів. Розписка написана до укладення договору, тому позивач чітко усвідомлював, що передаючи майно відповідачці, буде отримувати від неї пожиттєве утримання, тобто вони уклали договір довічного утримання. З посиланням на ст. 235 ЦК України зазначає, що спірні правочини є удаваними, оскільки не відповідали на момент укладення дійсній волі осіб, які його уклали. 
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 27 квітня 2023 року у задоволенні позову – відмовлено.
Вказане рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним довів на підставі належних допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ОСОБА_6 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення і що ця помилка дійсно була і має істотне значення, а саме зобов`язання відповідачки від 13.08.2010. Такими обставинами є: вік позивача, стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного на час вчинення правочинів, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором дарування та продовження позивачем проживати у житловому будинку після укладення договору відчуження, так як оригінали спірних договорів знаходилися у позивача. Таким чином є обґрунтованим вимоги позивача про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування позивач неправильно сприймав фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України. Просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.
У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник – ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, покликаючись на доводи, викладені у відзиві на скаргу.
Інші учасники справи в судове засідання не з”явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи проводиться без їхньої участі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з”ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам повністю відповідає.
Як вбачається з копії договору дарування житлового будинку від 16.10.2010 серії ВРВ №805301, зареєстрованого у реєстрі за №3508, ОСОБА_6 (дарувальник) безоплатно передав у власність ОСОБА_3 (обдаровуваної) житловий будинок разом із господарськими будівлями, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий №4623088000:02:004:0021, у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 6).
Пунктом 8 вищевказаного договору дарування сторонами визначено, що обдаровувана дає право на безоплатне проживання своєму батькові ОСОБА_6 та його дружині ОСОБА_5 доки не мине потреба (т. 1 а.с. 6 (зворот).
Відповідно до п. 11 вищевказаного договору передбачено, що сторони стверджують, що цей договір не має характеру мнимої та удаваної угоди. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (т. 1 а.с. 6 (зворот).
Відповідно до копії договорів дарування земельної ділянки серій ВРВ №805302 та ВРВ №805303, посвідчених 16.10.2010 приватним нотаріусом Миколаївського районного округу Львівської області Алєксєєвою Г.М., зареєстрованих у Реєстрі за №3510 та за №3512, ОСОБА_6 (дарувальник) безоплатно передав у власність ОСОБА_3 (обдаровуваної) земельну ділянку площею 0,2500 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0388 га, надану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 7,8).
Відповідно до п. 6 вищевказаних договорів передбачено, що сторони стверджують, що договір не має характеру мнимої та удаваної угоди. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.
Також, п. 12 вищевказаних договорів визначено, що договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду між сторонами та відповідає дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки.
Встановлено,що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 26).
З копії витягу з погосподарської книги вбачається, що на день смерті ОСОБА_6 проживав та був зареєстрований за адресою по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 17, 18).
Згідно складеного ОСОБА_6 заповіту від 05 вересня 2014 року все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде мені належати на день смерті, і на що я матиму право за законом, заповідаю своєму онукові ОСОБА_1 (а.с.27).
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.ч. 3, 5 ст.203 ЦК України, згідно з якими волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 229 ЦК України).
Положеннями статей 229-233 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла, як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати у спірній квартирі.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 не доведено, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування 16.10.2010 ОСОБА_6 помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення.
При укладанні зазначених договорів дарування нотаріусом було попередньо ознайомлено ОСОБА_6 з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних таким.
Згідно п. 11 договору дарування житлового будинку та п.п.6,12 договорів дарування земельних ділянок, встановлено, що сторони укладених договорів дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, що чітко визначено договорами дарування.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що на час укладення оспорюваних договорів дарування ОСОБА_6 мав намір укласти інший договір – договір довічного утримання, відтак у суду відсутні підстави для визнання договорів дарування недійсними.
Розписка ОСОБА_3 від 13.08.2010, яка наявна у матеріалах справи, та на яку як на основний доказ у справі покликається позивач не має ознак укладення договору довічного утримання, який повинен бути нотаріально завіреним, про що суд першої інстанції дійшов правильного висновку.
Договори дарування зі сторони ОСОБА_6 підписано ним без будь-яких застережень, а отже підписавши такі договори сторони погодилися з усіма умовами таких договорів.
Позивачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не доведено, що в момент укладення оскаржуваних договорів через стан свого здоров`я ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій, не розумів які саме договори він підписував, а також, що підписавши такі договори він мав на меті настання інших наслідків, аніж ті, що виникають при укладенні договорів дарування.
Також позивачем не доведено, що в момент підписання оскаржуваних договорів ОСОБА_6 діяв під примусом.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстав для визнання недійсним оспорюваного договору відповідно до ст.215 ЦК України немає.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 квітня 2023 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

       Повний текст постанови складено: 15.12.2023

Головуючий         

Судді