ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року  
м. Черкаси   

Справа № 699/464/23		
Провадження № 22-ц/821/1917/23		
категорія 310040000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г., 
суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.
секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ;
представник позивача - адвокат Терновенко О.В.
відповідач:  ОСОБА_2 ;
представник відповідача - адвокат Савчак Ярослав Олегович;
третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Миронівської сільської ради Обухівського району Київської області

розглянув у порядку позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Миронівської сільської ради Обухівського району Київської області про позбавлення батьківських прав

в с т а н о в и в :
Описова частина

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в м. Корсунь-Шевченківський. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторінг народився син, ОСОБА_3 . Після народження дитини ОСОБА_2 поводила себе дивно, стосунки та сімейне життя не складалися. ОСОБА_2 забрала сина та переїхала від позивача.
Згодом позивач дізнався, що дитина проживає в жахливих умовах, відповідачка веде аморальний спосіб життя, залишає дитину без догляду або з невідомими йому чоловіками, з якими, зокрема, сама ОСОБА_2 була мало знайома.
Дізнавшись, що його син проживає в таких умовах, позивач забрав його проживати до себе.
На разі позивач перебуває у фактичному шлюбі без реєстрації з громадянкою ОСОБА_4 . Його малолітній син ОСОБА_3 , проживає разом з ними та молодшою сестрою, яка народилася в позивача та ОСОБА_4 . Тобто, його син ОСОБА_3 має повноцінну родинну та нормальні умови для проживання, навчається у Владиславській гімназії Миронівської міської ради Обухівського району Київської області. Позивач повністю займається вихованням сина, доглядом за ним, матеріально забезпечує дитину без допомоги відповідачки.
Вказує, що останні п`ять років ОСОБА_2 дитиною не цікавилась, участі у вихованні не приймає, коштів на матеріальне утримання сина не надає. На даний час вихованням сина та доглядом за ним позивач займається самостійно.
Крім того, позивач зазначає, що ніколи не перешкоджав у спілкуванні відповідачки з сином, проте вона не проявляла жодного інтересу до дитини.
Також, позивач зазначає, що офіційно працює водієм навантажувача складу готової продукції Комплексу з переробки курчат-бройлерів ПрАТ «Миронівська птахофабрика», отримує регулярно заробітну плату. За місцем роботи характеризується позитивно. Тобто, позивач має можливість повністю забезпечувати дитину матеріально.
Враховуючи вищевказані обставини, позивач вирішив звернутися до Служби у справах дітей та сім`ї Миронівської міської ради Обухівського району Київської області, до комісії з питань захисту прав дитини з питанням щодо можливості позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .
22 березня 2023 року виконавчим комітетом Миронівської міської ради прийнято рішення «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 ».
На даний час ОСОБА_2 спілкуватися з сином ОСОБА_3 , відмовляється. Участі у його вихованні не приймає. Матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Життям та здоров`ям дитини не цікавиться.
В зв`язку з вищевикладеним позивач просив суд позбавити відповідача ОСОБА_2 , останнє місце проживання: АДРЕСА_1 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосувати не можна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 оскаржив його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі просив скасувати рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2023 року та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте без врахування всіх обставин справи, є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства.
Суд вважає, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Відповідно до позиції суду, в судовому засіданні не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Напроти, відповідач звернулась до служби у справах дітей для встановлення їй часу та днів для спілкування з дитиною.
Проте, судом не зазначено той факт, що відповідач звернулась до Органів опіки та піклування для встановлення їй часу для спілкування з дитиною лише після поданої позивачем заяви до суду, а саме 14 червня 2023 року.
До 14 червня 2023 року її не цікавило життя сина, як повідомила в судовому засіданні відповідачка, що вона знає що позивач хороший батько і любить дитину, тому вона за нього не хвилювалася.
Крім того, її короткотривалі появи в житті сина ОСОБА_3 , завжди закінчувалися її зникненням. Такі дії відповідачки погано впливають на психологічний стан дитини. Адже дитина не може зрозуміти хто її мати, і чому так звана мама його постійно покидає. Хлопчик вже дорослий і він бачить, що його однолітки мають нормальні повноцінні сім`ї, що їхня мама знаходиться поряд і не зникає на невизначений час. Всі ці події травмують психіку дитину. 
Разом з тим, ОСОБА_2 не надано жодного доказу, на підтвердження факту, що вона в період 2017 року по 09 травня 2023 року намагалася відновити спілкування з дитиною чи брала участь у вихованні.
Апелянт звертає увагу суду на те, що малолітній син ОСОБА_3 , в присутності психолога, був допитаний в судовому засіданні, пояснив, що відповідачку не впізнає, а мамою називає ОСОБА_4 , яка є цивільною дружиною позивача.
Також судом залишено поза увагою той факт, що ОСОБА_2 фактично проживає у м. Києві з чоловіком та донькою, як вона повідомила в судовому засіданні, а характеристика і акт обстеження побутових умов надано посадовими особами смт. Стеблів Звенигородського району Черкаської області, де відповідачка фактично не проживає.
В зв`язку з вищевикладеним просить позовні вимоги про позбавлення батьківських прав задовольнити в повному обсязі. 

Відзиви на апеляційну скаргу.
У відзиві, який надійшов до суду від ОСОБА_2 , зазначено, що вимоги апеляційної скарги є безпідставними, а інформація викладена в скарзі не відповідає фактичним обставинам, та є надуманою.
Під час судового розгляду було встановлено, що за час спільного проживання з позивачем за адресою його батьків в м. Корсунь-Шевченківський, мали місце постійні сварки, скандали, фізичне насильство, вживання алкогольних напоїв, перешкоди перебування відповідачки в будинку з боку ОСОБА_1 , що підтверджується неодноразовими зверненнями до поліції.
Зазначає, що така поведінка позивача негативно впливала, та на даний час продовжує впливати на її емоційний стан та стан дитини. Побоюючись за здоров`я сина ОСОБА_3 та своє власне життя, змушена була переїхати, та припинити спільне проживання з позивачем.
Для судового розгляду позивачем були зібрані та надані документи про те, що утриманням, лікуванням та вихованням малолітнього сина займається батько.
Відповідно до акта обстеження умов проживання малолітнього сина, батько створив належні житлово-побутові умови для проживання та всебічного розвитку дитини. Вказані документи були підготовлені до судового засідання службою у справах дітей Миронівської міської ради.
При цьому, було встановлено, що орган опіки та піклування не намагався отримати від відповідача пояснення стосовно звернення позивача, не заслуховував і не брав до уваги думку матері щодо виконання батьківських обов`язків та позбавлення батьківських прав. Тому висновок був критично оцінений судом.
Крім того, відповідачем створені аналогічні, а можливо і в деякій мірі кращі умови проживання та навчання дитини, ОСОБА_2 також має іншу сім`ю, доньку, чоловіка, та проживає на даний час у Києві.
Відповідач вказує, що вона має бажання брати участь у житті свого сина, бачитись з ним та приймати участь у його вихованні. 
Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ними проживає цивільна дружина позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочка позивача і ОСОБА_4 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).
Згідно висновку органу опіки та піклування Миронівської міської ради, якій був затверджений 22.03.2023 року № 142, останній вважає за доцільне позбавлення відповідачки батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 .В обґрунтування прийняття такого рішення орган опіки та піклування зазначив, що «Громадянин ОСОБА_1 та громадянка ОСОБА_2 в офіційному шлюбі не перебували. В результаті їх відносин у них народився син ОСОБА_3 . Мати малолітнього ОСОБА_2 протягом п`яти років не проживає разом із сином, не цікавиться його життям та здоров`ям, про що свідчать наступні документи: згідно довідки КНП Миронівської міської ради «Миронівський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 06.03.2023 року № 25 дитину на прийом до педіатра з приводу проведення медичних оглядів та лікування супроводжує батько ОСОБА_8 ; на основі довідки Владиславської гімназії Миронівської міської ради від 02.03.2023 року № 3 батько самостійно займається вихованням сина.
Вищезазначені документи свідчать про те, що утриманням, лікуванням та вихованням малолітнього сина займається батько ОСОБА_1 .
Відповідно до акта обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , батько ОСОБА_1 створив належні житлово-побутові умови для проживання та всебічного розвитку дитини..» (а.с.11-13)
Встановлено, що орган опіки та піклування не намагався отримати від відповідача пояснення стосовно звернення позивача, не заслуховував і не брав до уваги її думку щодо виконання її батьківських обов`язків та позбавлення батьківських прав. Тому суд ставиться критично до висновків органу опіки, але, безумовно бере до уваги інформацію, які зібрана та підтверджена щодо ставлення позивача до сина і створення йому належних умов проживання та навчання.

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду повністю відповідає.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з приписами яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною;  по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
 Взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване зазначеним положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
Суд має встановити справедливий баланс між різними конкуруючими правами. Роблячи це, потрібно переконливо аргументувати свої рішення і забезпечити процесуальну справедливість усього процесу.
У якості правових підстав позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо її малолітнього сина ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 посилався на пункт 2 частини першої статті 164 СК України, відповідно до якого мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини та статті 150 СК України батьки несуть основну відповідальність щодо виховання та розвитку дитини.
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина четверта статті 155 СК України), - у тому числі позбавлення батьківських прав з підстав та у порядку, що визначені статтею 164 СК України.
У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
За ухилення батьків від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей передбачена адміністративна відповідальність (стаття 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення).
Відповідно до правових висновків, викладених у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18), від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17 (провадження № 61-11607св19), від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17 (провадження № 61-18550св19), від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18 (провадження № 61-22060св19), від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17 (провадження №61-4149св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18 (провадження № 61-20399св19), від 13 жовтня 2021 року у справі № 359/8130/19 (провадження № 61-9758св21), позбавлення батьківських прав за пунктом 2 частини першої статті 164 СК України має такі особливості: ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками; позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України; розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Saviny v. Ukraine» («Савіни проти України»), заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Стороною позивача не було доведено ту обставину, що позивач вимушено відібрав дитину від відповідачки, що її поведінка та ставлення до дитини, шкодили останній. Наявність кримінального провадження відносно відповідачки само по собі не є доказом поганого ставлення до дитини (не може бути прийняти судом цей доказ і як характеризуючи обставина з огляду на те, що по вказаному кримінальному провадженню остаточно рішення не прийнято і відповідачку не визнано винною).
Судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи не містять достатніх доказів того, що поведінка ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 має призвести до позбавлення її батьківських прав.
Суд першої інстанції надав критичну оцінку висновку органу опіки та піклування Миронівської міської ради, якій був затверджений 22.03.2023 р. № 142 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_3 , з посиланням на те, що його складено без врахування позиції матері, лише вказана позиція батька, позивача по справі.
Слід звернути увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази застосування до ОСОБА_2 заходів впливу у зв`язку із неналежним виконанням батьківських обов`язків з боку органів Національної поліції, органів опіки та піклування, суду, у тому числі притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про те, що в цій справі позивач не довів необхідності застосування до відповідача такої крайньої санкції як позбавлення батьківських прав (розриву кровного споріднення) та позитивного впливу від застосування цієї санкції на неповнолітню дитину.
Під час розгляду справи відповідач, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення позову, зазначала, що вона має бажання брати участь у житті свого сина, бачитись з ним та приймати участь у його вихованні, і прикладає усіх зусиль, щоб відновити довіру та добре ставлення сина до себе. 
Також, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка намагалася не втрачати зв`язок із сином, постійно телефонувала, надавала допомогу на утримання сина, а саме перераховувала гроші, передавала через свою маму одяг для сина, продукти. Позивач не заперечував проти даного факту.
Крім того, встановлено, що позивач ОСОБА_1 був проти того, щоб відповідачка ОСОБА_2 спілкувалася із сином ОСОБА_3 , мотивуючи це тим, що в нього є інша мама, яка піклується про нього.
Разом з тим, участь відповідача у судових засіданнях, категоричне заперечення проти позбавлення її батьківських прав, залучення адвоката для належного представництва її інтересів в суді, подання відзиву на позов та на апеляційну скаргу, може свідчити про її інтерес до дитини, про бажання брати участь у його вихованні.
Колегія суддів наголошує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Апеляційний суд не встановив достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відповідно до статті 164 СК України.
У цій справі Апеляційній суд зауважує на необхідності врахування об`єктивних причин неможливості активної участі одного з батьків у житті дитини, зокрема, проживання та роботу в іншому місті, існування між батьками неприязних стосунків, що може вказувати про недоведеність позивачем свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.
Загальні висновки суду першої інстанції про недоцільність позбавлення матері батьківських прав щодо неповнолітнього сина, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід визнати обґрунтованими та такими, що не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання в апеляційній скарзі.
Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у справі не встановлено.
Позбавлення батьківських прав за встановлених судами обставин не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики ЄСПЛ.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2023 року, судові витрати слід залишити за позивачем.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Миронівської сільської ради Обухівського району Київської області про позбавлення батьківських прав - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови складено 20 грудня 2023 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук        

Судді                                                                Л.І. Василенко

                                                                       О.В. Карпенко