КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5696/2023
Справа № 760/23063/21
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем      України
 
29 листопада 2023 року                                                                                                        
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                            Кашперської Т.Ц.,
суддів                                                 Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря                          Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Зуєвич Л.Л. в м. Київ 15 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» про поновлення на роботі та стягнення коштів,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,
 
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, збільшивши позовні вимоги у вересні 2022 року, просив визнати протиправним та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» (далі - ПрАТ «КЕВРЗ») від 29 липня 2021 року № 489-К «Про припинення трудового договору» та поновити з 29 липня 2021 року ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 207313,10 грн., матеріальне забезпечення за період перебування на лікарняних за перші п`ять днів, що оплачує підприємство, в розмірі 33715,78 грн., недоотримане матеріальне забезпечення за період перебування на лікарняних, крім перших п`яти днів, що оплачує підприємство, внаслідок занижених розрахунків у розмірі 69794,71 грн., суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 59684,23 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 05 жовтня 2022 року в сумі 962500 грн., моральну шкоду в сумі 100000 грн., всього 1 433 007,82 грн., покласти на відповідача судові витрати.
Заявлені вимоги мотивував тим, що з 15 липня 2020 року перебував на вказаній посаді. 
На підставі наказу № 543-к «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 з 20 листопада 2020 року не було допущено на робоче місце, з даним наказом ознайомлено не було, копію наказу позивач отримав у відповідь на адвокатський запит листом від 14 червня 2021 року. Згідно наказу, його було відсторонено із збереженням заробітної плати, до листа від 14 червня 2021 року також було долучено копію наказу про припинення відсторонення від роботи від 25 січня 2021 року № 35-К.
Вказував, що під час чергового візиту до ПрАТ «КЕВРЗ» отримав на власну вимогу наказ від 29 липня 2021 року № 489-К «Про припинення трудового договору», відповідно до якого 29 липня 2021 року звільнено заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань ОСОБА_1 із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП, яке полягало у підписанні акта здачі-прийняття робіт (наданих послуг) без номеру та дати підписання по договору від 01 жовтня 2020 року № 01/10-2020/3, укладеного між ПрАТ «КЕВРЗ» та ТОВ «Юридична компанія «Студія права» за надання усних та/або письмових юридичних консультацій, роз`яснень та юридичних висновків, щодо оформлення замовником права власності на будівлю заводоуправління з їдальнею, інвентарний № 1081, а також юридичне супроводження дій із здійснення державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, які фактично надані не були, що спричинило негативні наслідки для ПрАТ «КЕВРЗ», а саме понесені непродуктивні витрати на юридичні послуги в сумі 58000 грн., не передбачені фінансовим планом підприємства.
Вважає вказаний наказ ПрАТ «КЕВРЗ» необґрунтованими, а своє звільнення незаконним, оскільки позивачем вчинено одноразове грубе порушення трудових обов`язків 06 жовтня 2020 року, зафіксоване таке порушення 18 лютого 2021 року, а притягнуто за його вчинення до дисциплінарної відповідальності 29 липня 2021 року на підставі службової записки, тобто зі спливом більше шести місяців з дня його вчинення. Крім того, йому не було запропоновано надати свої пояснення щодо виявленого, на думку відповідача, дисциплінарного проступку, не проведено дисциплінарне розслідування, не прийнято до уваги особистих якостей позивача, а у спірному наказі не зазначено мотивів для застосування стягнення саме у вигляді звільнення, його вина та наявність причинного зв`язку між його діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням трудових обов`язків.
Наголошував, що не був ознайомлений із Порядком здійснення процедур закупівель ПрАТ «КЕВРЗ», затвердженим наказом відповідача від 27 лютого 2017 року № 66, на який відповідач посилався в оскаржуваному наказі.
Крім того, згідно довіреності № 02-КЕВРЗ від 23 вересня 2020 року, за будь-які дії, які вчинялися від імені ПрАТ «КЕВРЗ» ОСОБА_1 та головним інженером ОСОБА_2 , відповідальність вони повинні нести спільно, проте згідно наявної у позивача інформації, головний інженер ОСОБА_2 аналогічну відповідальність за ці дії, як другий підписант у вказаному правочині, не поніс.
Вважав безпідставними та необґрунтованими самі звинувачення посадовими особами ПрАТ «КЕВРЗ» у вчиненні ОСОБА_1 одноразового грубого порушення трудових обов`язків.
Враховуючи, що у підприємства перед позивачем наявна заборгованість по заробітній платі, лікарняні оплачені не в повному обсязі і з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також відповідно до розрахункових листків позивач мав 25 днів невикористаної щорічної відпустки, компенсація за які має бути стягнута з відповідача.
Також діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, які позивач зазнав в результаті порушення його конституційних прав, беручи до уваги незадовільний стан здоров`я, що змусило змінити звичний для нього спосіб життя та призвело до зміни відносин в сім`ї, з близькими тощо.
            
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 грудня 2022 року позов частково задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ ПрАТ «КЕВРЗ» від 29 липня 2021 року № 489-К «Про припинення трудового договору», поновлено з 29 липня 2021 року ОСОБА_1 на посаді та у цій частині рішення суду звернуто до негайного виконання, стягнуто з ПрАТ «КЕВРЗ» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 30 липня 2021 року по 15 грудня 2021 року в сумі 1 015 000 грн., в частині присудження виплати заробітної плати за один місяць (70000 грн.) рішення суду допущено до негайного виконання, в решті позову відмовлено, стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 7715,53 грн., сплачений при подачі позову.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив змінити рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 грудня 2022 року про поновлення на роботі та стягнення коштів в мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину з урахуванням доводів апеляційної скарги, в частині стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити шляхом стягнення 1157466,85 грн. замість 1015000 грн., у частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, а саме стягнути з відповідача на його користь 100000 грн. моральної шкоди, заборгованість по заробітній платі в сумі 207313,10 грн., матеріальне забезпечення за період тимчасової непрацездатності за перші п`ять днів, що оплачує підприємство, в розмірі 33715,78 грн., недоотримане матеріальне забезпечення за період тимчасової непрацездатності, крім перших п`яти днів, що оплачує підприємство, внаслідок занижених розрахунків, в розмірі 69794,71 грн., суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 59684,23 грн.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом не надано належної оцінки його доводам про наявність інших підстав, крім порушення строку накладення дисциплінарного стягнення, для визнання звільнення незаконним та поновлення на посаді, більше того, судом визнано встановленими обставини, які не відповідають фактичним обставинам, що у подальшому може бути використано проти позивача.
Вказував, що наслідком порушення процесуального права, що виразилося у прийнятті до розгляду поза межами строку, встановленого судом, відзиву та долучених до нього доказів, стало встановлення судом обставин в оскаржуваному рішенні, які не відповідають фактичним обставинам та не підтверджені доказами по справі.
Наголошував, що визнані судом доведеними обставини про те, що про відсутність ОСОБА_1 на роботі складались акти, що спроби отримати від позивача усні пояснення в телефонному режимі теж були неуспішними, що ОСОБА_1 відмовився спілкуватися і скасовував виклики, що позивач мав можливість дізнатися про стан справ і таким чином необізнаність про припинення відсторонення виникла внаслідок недобросовісних дій самого позивача, який свідомо уникав контактів з роботодавцем, не відповідають фактичним обставинам, підтвердженим доказами по справі.
Вважав, що долучені до матеріалів відзиву та прийняті судом в якості доказів акти про відсутність позивача на роботі, акти про відмову у спілкуванні і скасування телефонних викликів жодним чином не підтверджують обізнаність позивача про припинення відсторонення або недобросовісність дій самого позивача та уникнення контактів з роботодавцем, натомість саме направлення на адресу відповідача оригіналів листків непрацездатності свідчить про протилежне, а зафіксована в актах відсутність позивача на роботі та телефонні дзвінки представників відповідача до позивача жодним чином не доводять обізнаність останнього про припинення його відсторонення та необхідність надати письмові пояснення щодо обставин, які стали причиною його звільнення. При цьому вказані акти виникли вже під час розгляду справи по суті, що свідчить про їх фабрикування з метою створення штучних доказів у справі, складені виключно працівниками відповідача і не можуть бути джерелом об`єктивних даних про вказані обставини.
Вказував, що судом першої інстанції залишено поза увагою факти наявних розбіжностей між наказом № 544 від 20 листопада 2020 року про відсторонення від роботи та від 29 липня 2021 року № 489-К про припинення трудового договору, що ставить під сумнів причинно-наслідковий зв`язок між відстороненням позивача та його звільненням.
Наголошував, що судом взагалі не надавалася оцінка обставинам щодо порядку та підстав прийняття оскаржуваного наказу, не захищено право позивача на ділову репутацію. ПрАТ «КЕВРЗ» не було дотримано процедури, встановленої ст. 149 КЗпП України, під час притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, і наявні всі підстави для визнання оскаржуваного наказу від 29 липня 2021 року № 489-К протиправним та скасування його внаслідок порушення процедури прийняття такого наказу, проте вказаним аргументам позивача суд першої інстанції не надав належної оцінки і як наслідок, вказані обставини не було встановлено, що свідчить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Крім того, наявні всі підстави для визнання даного наказу протиправним та скасування його, внаслідок відсутності в діях позивача ознак вчинення одноразового грубого порушення трудових обов`язків.
Вказував, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права зроблено невірний розрахунок суми середнього заробітку, який підлягає стягненню за період з 29 липня по 15 грудня 2022 року, в якому було 355 робочих днів. Позивача було звільнено 29 липня 2021 року, однак у період з 26 січня 2021 року по день звільнення він не працював і заробітної плати не отримував. Тому останніми двома повністю відпрацьованими місяцями роботи ОСОБА_1 є листопад та грудень 2020 року, і середньоденна заробітна плата за цей період становить 3260,47 грн., а за час вимушеного прогулу - 1 157 466,85 грн.
Також судом не наведено мотивів прийняття висновку про відсутність завданої позивачу моральної шкоди, не встановлено ступеню негативного впливу на життя та свідомість позивача, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які він поніс внаслідок незаконного звільнення, не враховано та не надано оцінки доводам позивача, що він зазнав моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 100000 грн., і має право на її відшкодування.
Не погоджувався з висновками суду про відмову в стягненні компенсації за невикористану відпустку. ОСОБА_1 прийнятий на роботу 15 липня 2020 року, а звільнений 29 липня 2020 року. Згідно розрахункових листів, він мав 25 днів невикористаної щорічної відпустки, що не заперечується відповідачем і встановлено судом. Питання правомірності виходу чи невиходу позивача на роботу в період з 26 січня 2021 року по 29 липня 2021 року не ставилося відповідачем під сумнів під час перевірки та в межах розгляду справи, відтак суд вийшов за межі предмету розгляду справи. Прийнятий судом та зроблений відповідачем розрахунок компенсації за дні невикористаної відпустки суперечить вимогам Порядку № 100.
Не погоджувався з висновками суду про відмову в стягненні заборгованості за період з 26 січня 2021 року по 29 липня 2021 року та стягнення недоотриманого матеріального забезпечення за період тимчасової непрацездатності.
Вказував, що з січня 2021 року по день пред`явлення позову ОСОБА_1 не виплачується заробітна плата, лікарняні оплачені не в повному обсязі, письмові та усні звернення позивача ігноруються. Сума заборгованості за період з січня по липень 2021 року складає 207313,12 грн.
Враховуючи, що відповідач, як підприємство, за рахунок коштів якого підлягала оплата перших п`яти днів лікарняного, за період з січня по липень 2021 року виплатив ОСОБА_1 лише 46966,35 грн., при тому, що мав виплатити 80682,10 грн., борг складає 33715,78 грн. Внаслідок неправомірного нарахування та передачі до Фонду соціального страхування України недостовірної інформації з приводу виплат лікарняних, позивачу було завдано майнової шкоди, яка виразилася у недоотриманні матеріального забезпечення за період тимчасової непрацездатності, в розмірі 69794,71 грн., які підлягають стягненню з відповідача.
 
Відповідач ПрАТ «КЕВРЗ», також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 грудня 2022 року в частині визнання протиправним та скасування наказу ПрАТ «КЕВРЗ» від 29 липня 2021 року № 489-К, в частині поновлення ОСОБА_1 з 29 липня 2021 року на посаді та в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 30 липня 2021 року по 15 грудня 2022 року в сумі 1 015 000 грн. і ухвалити у відповідних частинах нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що внаслідок порушення судом принципів змагальності та рівності сторін, а також в порушення положень ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів, суд наперед визнав встановленою ту обставину, яка має значення для справи, що одноразове грубе порушення трудових обов`язків позивачем вчинено 06 жовтня 2020 року, в той час як відповідачем надано докази, які спростовують доводи позивача, але судом вони не досліджені. До відзиву додано витяг зі Звіту ревізійної комісії ПрАТ «КЕВРЗ» від 18 лютого 2021 року, в якому зазначено, що підписано акт, який не має реквізитів, номеру та дати підписання, при цьому внаслідок його підписання понесено непродуктивні витрати; до заперечення на відповідь додано витяг з Акту від 04 серпня 2021 року ревізії фінансово-господарської діяльності ПрАТ «КЕВРЗ» за період з 01 листопада 2017 року по 31 березня 2021 року, в якому зазначено про факт вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порушення, яке полягало у підписанні ними акта здачі-прийняття робіт без дати та номера щодо прийняття послуг, які фактично не надані. Зазначені докази підтверджують обставини, що підписаний позивачем акт не мав реквізитів, тобто встановити день, в який позивачем було вчинено одноразове грубе порушення трудових обов`язків, не вдається за можливе, тому твердження позивача, що порушення ним було вчинене 06 жовтня 2020 року, не доведено.
Водночас, судом не досліджено належним чином доказ, яким підтверджується, що після 18 лютого 2021 року (дата складання звіту ревізійною комісією ПрАТ «КЕВРЗ») два примірники акта перебували у володінні ТОВ «ЮК «СТУДІЯ ПРАВА», звідки були вилучені слідчим на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні.
Той факт, що у невідомо коли підписаний ОСОБА_1 акт здачі-прийняття робіт без дати та без номера з ТОВ «ЮК «СТУДІЯ ПРАВА» після 18 лютого 2021 року було вписано дату 06 жовтня 2020 року, не є та не може бути доказом вчинення ОСОБА_1 одноразового грубого порушення трудових обов`язків саме 06 жовтня 2020 року.
В той же час, не досліджуючи докази, надані відповідачем, суд вважав доведеними обставини, що порушення вчинено 06 жовтня 2020 року і відповідно шестимісячний строк накладення стягнення закінчився 06 квітня 2021 року.
Наводив правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13 щодо принципу змагальності, Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року в справі № 645/5557/16-ц щодо стандарту більшої переконливості.
Вказував, що суд в мотивувальній частині рішення зазначає, що відповідач мав можливість накласти дисциплінарне стягнення з 18 лютого 2021 року, коли було складено звіт, в якому було зазначено про порушення. До такого висновку суд прийшов внаслідок неповного з`ясування всіх обставин справи, оскільки з 18 лютого 2021 року виявлено лише факт діяння, але особу, яка вчинила таке діяння, встановлено вже 29 липня 2021 року, коли т.в.о. генерального директора дізнався як про діяння, так і про особу, що його вчинила.
Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 04 квітня 2018 року в справі № 601/608/17, що перебіг застосування дисциплінарного стягнення розпочинається, коли проступок виявлено посадовою особою, до обов`язків якої входить контроль за виконанням працівниками своїх посадових обов`язків. Водночас, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року в справі № 718/801/17 зауважено, що ст. 148 КЗпП України передбачає обчислення місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення з дня виявлення саме проступку як такого, тобто під виявленням проступку розуміється не лише виявлення факту (певного діяння), а й встановлення працівника, який вчинив ці діяння, протиправність цих діянь, вину працівника, наявність шкідливих наслідків, причинного зв`язку між правопорушенням та шкідливими наслідками.
Повідомляв, що стороною позивача приховано докази, які мають значення для справи, а саме що під час розгляду справи ОСОБА_1 було призвано на військову службу з 27 липня 2022 року під час мобілізації на військову службу на особливий період, що призвело до неправильного визначення судом періоду вимушеного прогулу. Вже після ухвалення рішення листом від 27 грудня 2022 року адвокат Прилуцька Н.М. повідомила відповідача, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у ЗСУ. Зважаючи, що з 27 липня 2022 року ОСОБА_1 не міг би виконувати трудові функції з причини призову на військову службу, то час вимушеного прогулу мав би припинитися 26 липня 2022 року.
                        
Від позивача ОСОБА_1 в особі представника Прилуцької Н.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу ПрАТ «КЕВРЗ», в якому позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що в рішенні правильно встановлено, що накладення дисциплінарного стягнення 29 липня 2021 року вчинено за межами строку, передбаченого ст. 148 КЗпП України та є протиправним, а також правильно визначено період вимушеного прогулу, відповідно підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача немає.
 
Від відповідача ПрАТ «КЕВРЗ» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 з пропуском строку, встановленого судом для подання відзиву, на два дні, та заявлено клопотання про поновлення цього строку, обґрунтоване тим, що копію ухвали про відкриття провадження та апеляційну скаргу відповідачем отримано лише 01 травня 2023 року, на підтвердження чого надано роздруківку з веб-сайту Укрпошти.
Відповідно до ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Враховуючи, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, вважаючи доводи позивача про необхідність додаткового часу для складання відзиву обґрунтованими, апеляційний суд продовжує ПрАТ «КЕВРЗ» строк для подання відзиву та приймає наданий ним відзив.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , посилаючись на те, що при відкритті провадження в справі суд проігнорував положення ст. 175 ЦПК України, не залишив позов без руху, і факт подальшого розгляду цієї справи, за наслідком якого ухвалене оскаржуване рішення, не відповідає імперативним положенням процесуального закону.
Вказував, що твердження позивача, з яким безумовно погодився суд в оскаржуваному рішенні, про початок 06 жовтня 2020 року та фактичний сплив строку для притягнення до дисциплінарної відповідальності, є недоведеними, передчасними, не відповідають дійсним обставинам справи. В свою чергу, відповідачем правомірно, обґрунтовано та з дотриманням приписів законодавства звільнено позивача з займаної посади.
Наводив власні аргументи на спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ПрАТ «КЕВРЗ» не було дотримано приписів ст. 149 КЗпП України, а саме не запропоновано ОСОБА_1 надати письмові пояснення щодо дисциплінарного проступку, щодо доводів про необізнаність позивача про припинення відсторонення від роботи, щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 26 січня 2021 року по 29 липня 2021 року, щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29 липня 2022 року по 15 грудня 2022 року, а також щодо вимог про стягнення моральної шкоди.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
 
Із доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що наказом ПРаТ «КЕВРЗ» від 14 липня 2020 року № 244-К ОСОБА_1 прийнято на посаду заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань з 15 липня 2020 року з посадовим окладом відповідно до штатного розпису (а. с. 30 т. 1).
Згідно аркушу погодження та інструктажів при прийнятті працівника на роботу до ПрАТ «КЕВРЗ», із ОСОБА_1 15 липня 2020 року проведено вступний інструктаж з охорони праці, інструктаж з протипожежної охорони, первинний інструктаж (на робочому місці), начальник підрозділу, стажування, інструктаж з цивільного захисту, вступний інструктаж щодо змісту антикорупційної програми (а. с. 29 т. 1).
На а. с. 32 т. 1 знаходиться копія супровідного листа ПрАТ «КЕВРЗ» від 14 червня 2021 року, яким відповідачем надано на адвокатський запит копії документів щодо ОСОБА_1 , зокрема копію наказу від 20 листопада 2020 року № 544-к про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, копію акту № 4 про відмову від ознайомлення з наказом № 544-к від 20 листопада 2020 року, копію наказу про припинення відсторонення від роботи від 25 січня 2021 року № 35-к, копію наказу про складання графіку відпусток на 2021 рік; стосовно причин ненадання оплачуваної відпустки ОСОБА_1 , роз`яснено, що оскільки заяву ОСОБА_1 про надання основної щорічної відпустки було отримано ПрАТ «КЕВРЗ» 07 червня 2021 року в другій половині дня та відсутності погодження із роботодавцем строків надання такої відпустки, крім того, в ПрАТ «КЕВРЗ» по теперішній час відсутні будь-які документи на підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці ОСОБА_1 за період з 06 березня 2021 року по 16 травня 2021 року.
Наказом ПрАТ «КЕВРЗ» від 19 листопада 2020 року № 543-к «Про відсторонення від роботи» у зв`язку із виявленням значних порушень фінансово-господарської дисципліни, неефективними управлінськими діями посадових осіб, розглядом питання про притягнення їх до відповідальності, відсторонено без збереження заробітної плати з 19 листопада 2020 року від виконання покладених на них обов`язків, в тому числі, заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань ОСОБА_1 , на час відсторонення працівників заборонити їм доступ на територію ПрАТ «КЕВРЗ» (а. с. 33 т. 1).
Згідно акту № 4, складеного 30 листопада 2020 року представниками «ПрАТ «КЕВРЗ» у складі заступника голови профспілкової організації, заступника директора комерційного, начальника відділу кадрів, начальника цеху візкового, заступник генерального директора з комерційних та фінансових питань ОСОБА_1 відмовився ознайомлюватися з наказом № 544-к від 20 листопада 2020 року щодо відсторонення від роботи (а. с. 34 т. 1).
Згідно акту недопуску на робоче місце, складеного 24 листопада 2020 року десятьма працівниками підприємства, в тому числі ОСОБА_1 , вони не змогли по причині недопуску потрапити на територію ПрАТ «КЕВРЗ», по причині, зі слів охоронців, наказу № 544 ПрАТ «КЕВРЗ», в зв`язку з чим вони не можуть виконувати свої посадові обов`язки (а. с. 42 т. 1).
Наказом ПрАТ «КЕВРЗ» від 25 січня 2021 року № 35-к припинено дію наказу ПрАТ «КЕВРЗ» № 544-к від 20 листопада 2020 року в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 , якого визнано таким, що з 29 січня 2021 року приступає до виконання своїх обов`язків (а. с. 134 т. 2).
На а. с. 48 - 62 т. 1 знаходяться копії листків непрацездатності, виданих ОСОБА_1 за періоди з 19 липня 2021 року по 28 липня 2021 року, з 06 липня 2021 року по 16 липня 2021 року, з 07 червня 2021 року по 15 червня 2021 року, з 17 травня 2021 року по 04 червня 2021 року, з 22 лютого 2021 року по 05 березня 2021 року, з 06 лютого 2021 року по 15 лютого 2021 року, з 18 січня 2021 року по 05 лютого 2021 року - продовжує хворіти, а також докази направлення листків непрацездатності на адресу ПрАТ «КЕВРЗ».
В червні-липні 2021 року ОСОБА_1 направляв листами на адресу ПрАТ «КЕВРЗ» заяви про надання щорічної відпустки, матеріальної допомоги, нарахування та виплати заробітної плати (а. с. 66 - 82 т. 1).
На а. с. 65 т. 2 знаходиться копія особової картки працівника ОСОБА_1 , в якій зазначено місце проживання за державною реєстрацією АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання не зазначене, та вказаний номер мобільного телефону.
01 липня 2021 року, 29 червня, 23 червня, 22 червня, 18 червня, 09 червня 2021 року, 31 травня 2021 року, 24 лютого 2021 року працівниками відділу кадрів ПрАТ «КЕВРЗ» складалися акти про те, що начальник відділу кадрів у вказані дати телефонувала до ОСОБА_1 з приводу його відсутності на роботі та надання відповідних пояснень, але ОСОБА_1 відмовив у спілкуванні, скасував дзвінок (а. с. 74 - 81 т. 2).
ПрАТ «КЕВРЗ» складалися акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці за 16 - 18 лютого, 9 - 12 березня, 15 - 19 березня, 22 - 26 березня, 29 - 31 березня, 01 - 02 квітня, 05 - 09 квітня, 12 - 16 квітня, 19 - 23 квітня, 26 - 30 квітня, 05 - 07 травня, 11 - 14 травня, 16 - 18 червня, 22 - 25 червня, 29 - 30 червня, 01 липня - 02 липня, 05 - 09 липня, 12 - 16 липня 2021 року (а. с. 83 - 118 т. 2).
На а. с. 119 - 132 т. 2 знаходяться копії табелів обліку використання робочого часу за січень - липень 2021 року.
На а. с. 63 - 64 т. 1 знаходиться копія листа ПрАТ «КЕВРЗ» на ім`я ОСОБА_1 (направленого за двома адресами, АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 ) від 08 липня 2021 року щодо підстав ненадання щорічної відпустки та необхідність надання пояснень з приводу відсутності, яким повідомлено, що 06 липня 2021 року адміністрацією ПрАТ «КЕВРЗ» отримано заяву ОСОБА_1 про надання щорічної відпустки з 12 липня 2021 року, якої надано не було, оскільки конкретний період надання відпустки узгоджується з роботодавцем, і в ПрАТ «КЕВРЗ» відсутні документи на підтвердження причин відсутності заявника на робочому місці за період з 09 березня 2021 року по 14 травня 2021 року та з 16 червня 2021 року по 07 липня 2021 року; відповідно за наказом ПрАТ «КЕВРЗ» від 25 січня 2021 року № 35-к, з 29 січня 2021 року припинено дію наказу в частині відсторонення від роботи, про що заявника повідомлено листом, відправленим 25 січня 2021 року за єдиною наданою адресою реєстрації заявника; повідомлено про необхідність протягом трьох днів з моменту отримання цього повідомлення прибути до відділу кадрів за вказаною адресою для надання пояснень про причини відсутності на роботі або надати засобами електронного зв`язку документи для підтвердження причин довгострокової відсутності на роботі; попереджено про можливість звільнення з роботи за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.
 
Згідно п. 4.1 статуту ПрАТ «КЕВРЗ», у новій редакції затвердженого рішенням акціонера від 03 липня 2020 року, метою діяльності товариства є отримання прибутку, ведення господарської діяльності з використанням найкращих підходів та методів управління, збільшення ефективності роботи, спрямованої на ріст прибутковості та максимізації ринкової капіталізації Товариства (а. с. 20 - 42 т. 2).
Згідно положення про юридичний відділ ПрАТ «КЕВРЗ», затвердженого наказом від 12 лютого 2019 року № 30, згідно п. 2.1.19 розділу 2 «Функції та обов`язки юридичного відділу» відділ в тому числі роз`яснює практику застосування законодавства, надає консультації з правових питань (а. с. 171 - 173 т. 1).
На а. с. 177 - 179 т. 1 наявна копія порядку здійснення процедур закупівель ПрАТ «КЕВРЗ», затвердженого наказом від 27 лютого 2017 року, яким визначено основні засади взаємодії, повноваження і відповідальність уповноваженої особи, відповідальної за організацію та проведення процесу закупівель, структурних підрозділів, які визначають потребу закупівлі за напрямком своєї діяльності, ініціюють процедуру закупівлі, щодо безпосереднього проведення закупівель товарів, робіт, послуг згідно чинного законодавства, у відповідності до фінансового річного (орієнтовного річного) планів підприємства.
Судом також встановлено, що довіреністю № 02/КЕВРЗ від 23 вересня 2020 року ПрАТ «КЕВРЗ» уповноважило заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань ОСОБА_1 та головного інженера ОСОБА_2., які діють разом і не можуть виконувати повноваження за цією довіреністю окремо один від одного, діяти від імені ПрАТ «КЕВРЗ», в межах та в порядку, визначених статутом, вчиняти правочини, укладати, змінювати та розривати будь-які договори, підписувати платіжні доручення, чеки, документи, інші розрахункові та касові документи; правочини від імені ПрАТ «КЕВРЗ», укладені за цією довіреністю, вважаються належним чином укладеними (вчиненими) та мають юридичну силу виключно у разі, коли вони укладені (вчинені) з дотриманням правила двох підписів, а також з урахуванням обмежень та в порядку, визначених статутом ПрАТ «КЕВРЗ» (а. с. 83 - 85 т. 1).
01 жовтня 2020 року, ПрАТ «КЕВРЗ» в особі ОСОБА_1. та ОСОБА_2 , які діють на підставі довіреності № 02/КЕВРЗ від 23 березня 2020 року, та ТОВ «Юридична компанія «Студія права» укладено договір про закупівлю № 01/10-2020/3, за умовами п. 2.2 якого юридичні послуги, що надаються за цим договором, включають в себе надання усних та/або письмових юридичних консультацій, роз`яснень та юридичних висновків щодо оформлення заявником права власності на будівлю заводоуправління з їдальнею, інвентарний номер 1081, а також юридичне супроводження дій із здійснення державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. Згідно п. 3.1 договору сторони підписанням цього договору домовились, що замовник за надання виконавцем юридичних послуг за цим договором сплачує виконавцю на його розрахунковий рахунок плату в розмірі 58800 грн. Згідно п. 3.3 договору сторони підписанням цього договору домовились, що замовник здійснює оплату наданих йому юридичних послуг відповідно до отриманого від виконавця акту наданих послуг протягом 30 банківських днів, з дня укладення цього договору (а. с. 87 - 94 т. 1).
На а. с. 95 т. 1 наявна копія акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 06 жовтня 2020 року № 283, затвердженого директором ТОВ «Юридична компанія «Студія права» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншої сторони, згідно яких виконавцем проведені роботи (надані послуги) згідно рахунку від 05 жовтня 2020 року № 135, а саме юридичні (правові) послуги та консультації вартістю з ПДВ 58800 грн.
Згідно оборотно-сальдової відомості по рахунку 361 за листопад 2017 року - березень 2021 року, ПрАТ «КЕВРЗ» сплачено 58800 грн. (а. с. 96 т. 1).
Згідно витягу з штатного розпису ПрАТ «КЕВРЗ» за період з червня по листопад 2020 року, у юридичному відділі наявна посада начальника відділу та двох провідних юрисконсультів (а. с. 164 т. 1).
Листом ТОВ «Юридична компанія «Студія права» на ім`я головного державного аудитора Північного офісу Держаудитслужби на запит про надання документів від 27 травня 2021 року, повідомлено, що 06 жовтня 2020 року актом, укладеним між ПрАТ «КЕВРЗ» та ТОВ «Юридична компанія «Студія права», підтверджено належне виконання договору про закупівлю № 01/10-2020/3 від 01 жовтня 2020 року (а. с. 102 - 103 т. 1).
На а. с. 44 - 46 т. 2 наявна копія витягу зі звіту (довідки) про результати спеціальної перевірки фінансово-господарської діяльності ПрАТ «КЕВРЗ» за період з 01 жовтня 2019 року по 18 листопада 2020 року, складеного 18 лютого 2021 року ревізійною комісією ПрАТ «КЕВРЗ», яким встановлено, що згідно договору (витяг з комп`ютера юриста, без підпису, оригінал до перевірки не наданий) про закупівлю від 01 жовтня 2020 року № 01/10-2020/3 з ТОВ «Юридична компанія «Студія права» щодо надання юридичних консультацій, роз`яснень та юридичних висновків стосовно оформлення права власності на будівлю заводоуправління з їдальнею, а також юридичне супроводження дій із здійснення державної реєстрації права власності (в договорі відсутні підписи сторін, що свідчить про відсутність його юридичної сили, не зареєстрований в договірному відділі) Товариством проведені розрахунки по акту виконаних робіт (послуг) без номеру та дати в сумі 58000 грн. (платіжне доручення від 06 жовтня 2020 року № 1730/12947), при цьому фактично не здійснена державна реєстрація права власності на будівлю заводоуправління; враховуючи, що в штаті Товариства знаходиться юридичний відділ (начальник відділу та юрисконсульт), в обов`язки якого входить консультації, роз`яснення, юридичні супроводження, та якому за 10 місяців 2020 року нарахована заробітна плата на загальну суму 180821,31 грн., Товариством понесені непродуктивні витрати на юридичні послуги в сумі 58000 грн.
На а. с. 47 - 50 т. 2 наявна копія витягу з акту ревізії фінансово-господарської діяльності ПрАТ «КЕВРЗ» від 04 серпня 2021 року, проведеної з 29 квітня 2021 року по 23 липня 2021 року, згідно якого в порушення ст. 173, 193 ГК України та ст. 526 ЦК України ПрАТ «КЕВРЗ» у листопаді 2020 року перераховано грошові кошти ТОВ «Юридична компанія «Студія права» за юридичне супроводження дій із здійснення державної реєстрації права власності на будівлю заводоуправління з їдальнею у сумі 58800 грн., які фактично не виконані, що призвело до втрати фінансових (матеріальних) ресурсів ПрАТ «КЕВРЗ» на зазначену суму, порушення допущене заступником генерального директора з комерційних та фінансових питань ПрАТ «КЕВРЗ» ОСОБА_1 та головним інженером ОСОБА_2 , якими підписано договір та акт виконаних робіт з ТОВ «Юридична компанія «Студія права».
Згідно опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду, 17 грудня 2021 року з ТОВ «Юридична компанія «Студія права» було вилучено договір про закупівлю № 01/10-2020/3 від 01 жовтня 2020 року, 2 акти № 283 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 06 жовтня 2020 року на 1 арк., платіжне доручення № 12947 від 06 жовтня 2020 року (а. с. 140 т. 2).
На а. с. 104 - 115 т. 1 наявна копія довідки зустрічної звірки, складеної північним офісом Держаудитслужби України від 04 червня 2021 року, у ТОВ «Юридична компанія «Студія права» з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювались з ПрАТ «КЕВРЗ» за період з 01 листопада 2017 року по 31 березня 2021 року, у якій наголошено, що за договором про закупівлю № 01/10-2020/3 від 01 жовтня 2020 року надавалися послуги, тобто здійснювалась діяльність, визначена вказаним договором, яка споживалась ПрАТ «КЕВРЗ» під час їх (послуг) надання.
 
Згідно наказу  ПрАТ «КЕВРЗ» від 29 липня 2021 року № 489-к «Про припинення трудового договору», 29 липня 2021 року до відділу кадрів надійшла службова записка від головного фахівця (з правового забезпечення та протидії корупції) Кіцелюка Я.М. та директора комерційного Бабій Х.В. про те, що під час проведення спеціальної перевірки фінансово-господарської діяльності ПрАТ «КЕВРЗ» за період з 01 жовтня 2019 року по 18 листопада 2020 року, ревізійною комісією зафіксовано наведене нижче грубе порушення трудової дисципліни, викладене у Звіті (довідці) від 18 лютого 2021 року про результати спеціальної перевірки фінансово-господарської діяльності ПрАТ «КЕВРЗ» за період з 01 жовтня 2019 року по 18 листопада 2020 року. В порушення Порядку здійснення процедур закупівель ПрАТ «КЕВРЗ», затвердженого наказом ПрАТ «КЕВРЗ» від 27 лютого 2017 року № 66, ОСОБА_1 від імені товариства без передбачення відповідних витрат у фінансовому плані ПрАТ «КЕВРЗ» та будь-якого техніко-економічного обґрунтування укладено договір про закупівлю від 01 жовтня 2020 року № 01/10-2020/3 з ТОВ «Юридична компанія «Студія права» про надання юридичних консультацій, роз`яснень та юридичних висновків стосовно оформлення права власності на будівлю заводоуправління з їдальнею, а також юридичне супроводжування дій із здійснення державної реєстрації права власності. За зазначеним правочином Товариством проведені розрахунки згідно акта виконаних робіт (послуг) за підписом ОСОБА_1 без номеру та дати в сумі 58000 грн. (платіжне доручення від 06 жовтня 2020 року № 1730/12947), при цьому фактично не здійснена державна реєстрація права власності на будівлю заводоуправління, до цього часу будь-які результати наданих послуг ПрАТ «КЕВРЗ» не передано, втрачено оригінали правовстановлюючих документів. В порушення п. 2.7 звіт з детальним описом юридичних послуг ТОВ «Юридична компанія «Студія права» не надано. Враховуючи, що в штаті Товариства знаходиться юридичний відділ (начальник відділу та юрисконсульт), в обов`язки якого входить консультації, роз`яснення, юридичні супроводження, та якому за 10 місяців 2020 року нарахована заробітна плата на загальну суму 180821,31 грн., Товариством понесені непродуктивні витрати на юридичні послуги в сумі 58000 грн. Виходячи з вищевикладеного, в діях заступника директора з комерційних та фінансових питань ОСОБА_1 вбачається одноразове грубе порушення трудових обов`язків, яке полягало у підписанні акта здачі-прийняття робіт (наданих послуг) без номеру та дати підписання, по договору від 01 жовтня 2020 року № 01/10-2020/3, укладеного між ПрАТ «КЕВРЗ» та ТОВ «Юридична компанія «Студія права», за надання усних та/або письмових юридичних консультацій, роз`яснень та  юридичних висновків, щодо оформлення заявником права власності на будівлю заводоуправління з їдальнею, інвентарний номер 1081, а також юридичне супроводження дій із здійснення реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, які фактично надані не були, що спричинило негативні наслідки для ПрАТ «КЕВРЗ», а саме понесені непродуктивні витрати на юридичні послуги в сумі 58000 грн., не передбачені фінансовим планом підприємства. Від надання письмових пояснень ОСОБА_1 відмовився. З метою ухилення від надання пояснень останній на роботі не з`являвся, підтверджуючих документів про поважність причин відсутності на робочому місці за конкретні періоди не надав. Враховуючи вищевикладене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, звільнено з 29 липня 2021 року ОСОБА_1 із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (а. с. 40 т. 1).
Згідно акту ПрАТ «КЕВРЗ» від 29 липня 2021 року «Про ознайомлення ОСОБА_1 », складеного працівниками відділу кадрів, 29 липня 2021 року о 16:30 у їхній присутності ОСОБА_1 повідомлено т.в.о. генерального директора Пишняком С.П. про припинення трудового договору та звільнення 29 липня 2021 року із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України) відповідно до наказу ПрАТ «КЕВРЗ» від 29 липня 2021 року № 489-к «Про припинення трудового договору», з яким ОСОБА_1 відмовився ознайомлюватись і отримувати копію (а. с. 135 т. 2).
 
На а. с. 82 т. 2 знаходиться копія довідки ПрАТ «КЕВРЗ» про доходи ОСОБА_1 з грудня 2020 року по липень 2021 року.
На а. с. 174 - 176 т. 1 наявні копії розрахункових листів ОСОБА_1 з липня 2020 року по липень 2021 року.
На а. с. 215 - 234 т. 2 наявні копії платіжних доручень та виписок по рахунку щодо виплати ОСОБА_1 : за січень 2021 року коштів на зарплату - 30082 грн. та 8685,02 грн., лікарняні за лютий 2021 року - 44976,96 грн., за квітень 2021 року коштів на зарплату - 5825,33 грн., лікарняні за квітень 2021 року - 12916,32 грн., за липень 2021 року коштів на зарплату - 51306,52 грн., лікарняні за липень 2021 року - 29979,41 грн.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Згідно із ст. 3 КЗпП України передбачає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.
Виходячи з вищенаведених норм, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.
Відповідно до ч. 3 ст. 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених пунктами 1-5 частини першої та частиною другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рішення про звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України може бути прийняте роботодавцем за наявності сукупності таких умов: суб`єктом дисциплінарної відповідальності може бути певна категорія працівників; для застосування вказаної норми закону необхідно встановити факт порушення працівником своїх трудових обов`язків; порушення повинно бути одноразовим та грубим; рішення про звільнення працівника може прийняти лише уповноважена на те особа. Під разовим порушенням необхідно розуміти таку протиправну поведінку, що є обмеженою в часі та вчиненою саме разово (одну дію чи бездіяльність) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 305/1001/18).
 
Одним із видів юридичної відповідальності є дисциплінарна відповідальність. У сфері виконання найманої праці вона полягає в обов`язку працівника, який вчинив дисциплінарний проступок, давати звіт перед роботодавцем за свої протиправні дії та нести дисциплінарні стягнення, передбачені нормами трудового законодавства.
Дисциплінарна відповідальність, як і будь-яка інша юридична відповідальність, має примусовий характер. Він полягає в тому, що стосовно працівника, який вчинив дисциплінарний проступок, роботодавцем можуть вживатися заходи примусового впливу, примусова санкція, яка спричиняє для порушника певні негативні наслідки.
Під дисциплінарним проступком розуміється протиправне, винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх обов`язків, що випливають із нормативно-правових та інших актів у сфері праці, колективного і трудового договорів.
Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.
Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. На роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку.
 
Відповідно до ст. 140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю.
У необхідних випадках заходи дисциплінарного впливу застосовуються стосовно окремих несумлінних працівників.
Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
 
Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування всіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.
 
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що предметом спору є правомірність звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу від 29 липня 2021 року № 489-к «Про припинення трудового договору», правомірність інших наказів, зокрема про відсторонення його від посади та припинення відсторонення, причини неявки на роботу протягом січня-липня 2021 року не є предметом цього спору. Позивач обґрунтовує незаконність звільнення як з підстав незгоди з кваліфікацією його дій як одноразового грубого порушення, так і з мотивів порушення процедури та строку, при цьому як відсутність складу проступку, так і пропуск строку застосування стягнення є підставами для скасування наказу та поновлення працівника на роботі.
 
Суд першої інстанції правильно вказав, що порушення строків накладення дисциплінарного стягнення є підставою для скасування наказу незалежно від доведеності складу дисциплінарного проступку.
 
Перевіряючи обставини, викладені в позові, суд першої інстанції вірно встановив, що дії ОСОБА_1 , кваліфіковані відповідачем як дисциплінарний проступок, вчинені 06 жовтня 2020 року, їх правова кваліфікація зазначена у звіті від 18 лютого 2021 року і щонайменше з цього дня відповідач мав можливість накласти дисциплінарне стягнення, шестимісячний строк накладення якого закінчився 06 квітня 2021 року.
 
Апеляційний суд не погоджується з доводами відповідача в апеляційній скарзі, що суд визнав наперед встановленою обставину вчинення відповідачем дій, кваліфікованих як дисциплінарний проступок, у конкретний день 06 жовтня 2020 року, не з`ясувавши повно та всебічно обставини, що мають значення для справи, та не дослідивши надані відповідачем докази у їх сукупності, з яких, на думку відповідача, можна лише дійти висновку про неможливість достовірного встановлення дня вчинення таких дій.
 
Апеляційний суд враховує, що такі доводи ПрАТ «КЕВРЗ» спростовуються самим звітом ревізійної комісії від 18 лютого 2021 року, в якому зазначено, що відповідно до платіжного доручення від 06 жовтня 2020 року № 1730/12947 товариством проведені розрахунки по акту виконаних робіт (послуг) без номеру та дати в сумі 58000 грн., відповідно акт виконаних робіт (послуг) без номеру та дати не міг бути підписаний після 06 жовтня 2020 року.
 
Встановивши таким чином, що оскільки накладення дисциплінарного стягнення 29 липня 2021 року, вчинене за межами строку, передбаченого ч. 2 ст. 148 КЗпП України, є протиправним, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що вимога про скасування наказу від 29 липня 2021 року та поновлення ОСОБА_1 на посаді з 29 липня 2021 року підлягає задоволенню та негайному виконанню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України.
Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
Дійшовши висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 та поновлення його на посаді, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Визначаючи розмір середнього заробітку, суд першої інстанції виходив із того, що щомісячний оклад ОСОБА_1 становить 70 000,00 грн., а період вимушеного прогулу з 30 липня 2021 року по 15 грудня 2022 року складає 14,5 місяців.
 
Відповідно до п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.
 
Судом встановлено, що відповідно до наказу № 244-K від 14 липня 2020 «Про прийняття на роботу» ОСОБА_1 працював на посаді заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань ПрАТ «КЕВРЗ» з окладом у розмірі 70 000,00 грн. на місяць, і в розрахунковому періоді не отримував заробітної плати.
 
Таким чином, є правильними висновки суду першої інстанції, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1015000 грн. (14,5 місяців х 70 000 грн.), і на підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати за один місяць (70 000,00 грн.) рішення суду підлягає негайному виконанню. 
Обґрунтовані підстави для зменшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем не наведені.
 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині неправильного застосування судом норм матеріального права та здійснення невірного розрахунку суми середнього заробітку, який підлягає стягненню за період з 29 липня по 15 грудня 2022 року, в якому було 355 робочих днів, останніми двома повністю відпрацьованими місяцями роботи є листопад та грудень 2020 року, і середньоденна заробітна плата за цей період становить 3260,47 грн., а за час вимушеного прогулу - 1 157 466,85 грн., не ґрунтуються на положеннях Порядку № 100 та фактичних обставинах справи, встановлених судом, не спростовують правильних розрахунків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом як безпідставні.
 
Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача в апеляційній скарзі, що згідно довідки від 01 жовтня 2022 року командира військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , перебуває за призовом на військовій службі з 27 липня 2022 року, а отже з цього часу не міг би виконувати трудові функції, з огляду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/808/16 провадження № 11-134ас18 від 20 червня 2018 року, згідно яких виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Аналогічні висновки викладені в таких постановах Верховного Суду: від 16 вересня 2020 року у справі № 308/5864/18 провадження № 61-452св20; від 29 липня 2020 року у справі № 334/10717/14-ц провадження № 61-9843св18; від 21 лютого 2020 року у справі № 607/5609/17, від 04 липня 2023 року в справі № 754/13157/19 (провадження № 61-16107св21). 
 
Таким чином, доводи ПрАТ «КЕВРЗ» про неможливість виконання трудових функцій ОСОБА_1 в зв`язку з перебуванням на військовій службі не є підставою для зменшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Посилання відповідача в апеляційній скарзі, з посиланням на постанову Верховного Суду від 16 грудня 2020 року в справі № 761/36220/17 про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції, вказаних обставин не спростовують, на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та відхиляються апеляційним судом.
 
Оцінюючи обґрунтованість вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 26 січня 2021 року по 29 липня 2021 року в сумі 207 313,10 грн., суд першої інстанції вірно визначився з тим, що в період з 25 січня 2021 року з моменту скасування відсторонення по час звільнення позивача 29 липня 2021 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі, за цей час заробітну плату йому не нараховано і, відповідно, не виплачено.
 
Судом першої інстанції на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів у даній справі встановлено, що незважаючи на припинення наказом від 25 січня 2021 року № 35-К дію наказу ПрАТ «КЕВРЗ» № 544-К від 20 листопада 2020 року в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 і визнано його таким, що з 29 січня 2021 року приступає до виконання своїх обов`язків, ОСОБА_1 до виконання обов`язків не став, в зв`язку з чим про його відсутність на роботі складались акти, починаючи з 16 лютого 2021 року по 15 липня 2021 року, на адресу, зазначену в особовій картці, позивачу неодноразово надсилались листи з пропозицією надати пояснення щодо причин неявки на роботу, спроби отримати від позивача усні пояснення в телефонному режимі теж були неуспішними, оскільки ОСОБА_1 відмовився спілкуватися і скасовував виклики, що підтверджується відповідними актами.
 
Апеляційний суд погоджується з критичною оцінкою пояснень позивача судом першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не отримував жодної вимоги про надання пояснень відносно спірної ситуації та не викликався для дачі таких пояснень і про це дізнався лише 05 липня 2021 року з відповіді на адвокатський запит, а тому про припинення відсторонення не знав. Натомість, відповідач, як роботодавець, добросовісно намагався повідомити ОСОБА_1 про припинення відсторонення, отримати пояснення щодо причин відсутності на роботі. ОСОБА_1 , хоч і уникав прямих контактів, не міг не знати про намір роботодавця їх встановити і, відповідно, міг дізнатися про припинення відсторонення.
 
Окрім того, судом першої інстанції правомірно враховано, що позивач у періоди з 18 січня 2021 року по 05 лютого 2021 року, з 06 лютого 2021 року по 15 лютого 2021 року, з 22 лютого 2021 року по 05 березня 2021 року, з 17 травня 2021 року по 04 червня 2021 року, з 07 червня 2021 року по 15 червня 2021 року, з 06 липня 2020 року по 16 липня 2020 року та з 19 липня 2021 року по 28 липня 2021 року був тимчасово непрацездатним, оригінали листків непрацездатності позивач направляв на адресу роботодавця, тобто мав можливість дізнатися про стан справ.
 
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що необізнаність про припинення відсторонення, як причина невиходу на роботу після 25 січня 2021 року, виникла внаслідок недобросовісних дій самого позивача, який уникав контактів з роботодавцем, відтак у задоволенні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 25 січня 2021 року по 29 липня 2021 року слід відмовити.
 
Отже, судом першої інстанції надано вірної оцінки доводам позивача, що він не отримував жодної вимоги про надання пояснень, відносно спірної ситуації та не викликався для дачі таких пояснень і про це дізнався лише 05 липня 2021 року з відповіді на адвокатський запит, а тому апеляційний суд відхиляє як такі, що зводяться до переоцінки доказів, доводи апеляційної скарги позивача щодо того, що про припинення відсторонення він не знав, акти про відсутність позивача на роботі, акти про відмову у спілкуванні і скасування телефонних викликів жодним чином не підтверджують обізнаність позивача про припинення відсторонення або недобросовісність дій самого позивача та уникнення контактів з роботодавцем, натомість саме направлення на адресу відповідача оригіналів листків непрацездатності свідчить про протилежне, а зафіксована в актах відсутність позивача на роботі та телефонні дзвінки представників відповідача до позивача жодним чином не доводять обізнаність останнього про припинення його відсторонення та необхідність надати письмові пояснення щодо обставин, які стали причиною його звільнення.
 
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення заробітної плати за вказаний період, правильними є висновки суду першої інстанції, що перерахунку не підлягають i суми виплат за періоди тимчасової непрацездатності, що здійснюються за рахунок коштів підприємства, та відмовив у задоволенні необґрунтованих вимог про стягнення недоотриманого матеріального забезпечення за період тимчасової непрацездатності, крім перших п`яти днів, що оплачує підприємство, внаслідок занижених розрахунків у розмірі 69794,71 грн., та матеріального забезпечення за період тимчасової непрацездатності за перші п`ять днів, що оплачує підприємство, у розмірі 33715,78 грн.
 
Посилання позивача на наявність у відповідача заборгованості перед ОСОБА_1 в частині недоотриманого матеріального забезпечення за період тимчасової непрацездатності не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.
 
Відмовляючи в задоволенні вимог щодо компенсації за невикористану відпустку (25 днів) у розмірі 59 684,23 грн., суд першої інстанції вірно застосував положення ст. 6 Закону України «Про відпустки», за змістом яких щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору, та ст. 9 цього Закону, яким визначено, який час зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Зокрема, час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), або йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, або не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 цього Закону (відпустка без збереження заробітної плати).
 
Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив аргументи позивача, який вважав, що період, за який слід обчислювати компенсацію, тривав з 14 липня 2020 року з дня прийняття на роботу по дату звільнення 29 липня 2021 року, оскільки лише частина цього періоду припала на час, коли ОСОБА_1 працював і отримував заробітну плату, а саме з 14 липня 2020 року по 25 січня 2021 року, в той час як в період з 26 січня 2021 року по 29 липня 2021 року позивач не працював і заробітної плати не отримував. 
 
З огляду на попередні висновки суду про відсутність поважних причин невиходу ОСОБА_1 на роботу з 26 січня 2021 року по 29 липня 2021 року, не спростовані доводами апеляційної скарги позивача, цей неоплачуваний період не включається до стажу, що дає право на відпустку (за винятком часу, за який йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню), і таким чином суд першої інстанції правильно встановив, що розрахунок компенсації за невикористану відпустку зроблено відповідачем правильно, а позовні вимоги про стягнення компенсації у розмірі 59 684,23 грн. задоволенню не підлягають.
 
Доводи апеляційної скарги позивача, що питання правомірності виходу чи невиходу позивача на роботу в період з 26 січня 2021 року по 29 липня 2021 року не ставилося відповідачем під сумнів під час перевірки та в межах розгляду справи, спростовуються складеними ПрАТ «КЕВРЗ» актами про відсутність ОСОБА_1 на роботі та відхиляються апеляційним судом.
 
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
 
В частині вимог про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач, безумовно, зазнав негативного впливу від незаконного звільнення, проте доказів завдання моральної шкоди в зазначеному позивачем розмірі останнім не надано, відтак  і відсутні  підстави для її відшкодування.
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що позивач перед звільненням 29 липня 2021 року тривалий час не працював і не оскаржував наказ про відсторонення його від виконання посадових обов`язків без збереження заробітної плати від 19 листопада 2020 року, а до дня відсторонення перебував у трудових правовідносинах з ПрАТ «КЕВРЗ» впродовж лише чотирьох місяців.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок звільнення, не довів, якими саме діями відповідача йому завдано моральну шкоду, та з яких міркувань виходив, розраховуючи її розмір. 
 
Саме по собі незаконне звільнення не є підставою для відшкодування моральної шкоди, враховуючи, що трудові права ОСОБА_1 були повністю поновлені судом шляхом поновлення його на посаді з негайним зверненням рішення до виконання в цій частині, та шляхом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, долучивши відзив ПрАТ «КЕВРЗ» на позовну заяву від 04 жовтня 2022 року після закриття підготовчого провадження ухвалою від 30 червня 2022 року та призначення справи до розгляду по суті, хоча відповідно до трекінгу Укрпошти відповідач отримав позовну заяву в новій редакції 27 січня 2022 року, а 30 червня 2022 року представником ПрАТ «КЕВРЗ» направлялося до суду клопотання про відкладення підготовчого засідання, що підтверджує його обізнаність про наявність спору, отримання ухвали про відкриття провадження та повідомлення в належний спосіб про кожне підготовче засідання.
Апеляційний суд враховує, що позивачем після закриття підготовчого засідання подавалася заява про збільшення позовних вимог 29 вересня 2022 року, та погоджується з висновками суду першої інстанції, який вважав за необхідне з метою забезпечення принципу змагальності сторін прийняти відзив до розгляду.
 
Як роз`яснено Конституційним Судом України в рішенні від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012, засада (принцип) рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.
 
З огляду на конкретні обставини цієї справи, апеляційний суд враховує, що прийняття судом першої інстанції процесуальних заяв (заяви про збільшення позовних вимог та відзиву на позовну заяву), поданих обома сторонами поза межами строків, встановлених ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України, дозволило встановити дійсні обставини, відповідно виконати завдання правосуддя щодо справедливого розгляду справи, а також дотриматися принципу рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Разом із тим, апеляційний суд погоджується з обґрунтованими доводами позивача в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не надано правової оцінки обставинам щодо порядку та підстав прийняття оскаржуваного наказу, а саме кваліфікації дій ОСОБА_1 як одноразового грубого порушення трудових обов`язків, що стало підставою для звільнення, та недотримання ПрАТ «КЕВРЗ» процедури притягнення до дисциплінарної відповідальності, всупереч ч. 4 ст. 265 ЦПК України фактично усунувшись від з`ясування обставин, що мають значення для справи, та не надавши мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності кожної з наведених ним підстав для задоволення позову.
 
Перевіряючи дані доводи, апеляційний суд виходить із того, що зазначивши в наказі від 29 липня 2021 року № 489-К про одноразове грубе порушення трудових обов`язків ОСОБА_1 , яке, на думку відповідача, полягало у підписанні акта здачі-прийняття робіт (наданих послуг) без номеру та дати підписання по договору від 01 жовтня 2020 року № 01/10-2020/3, укладеного між ПрАТ «КЕВРЗ» та ТОВ «Юридична компанія студія права» за надання юридичних послуг, які фактично надані не були, що спричинило негативні наслідки для ПрАТ «КЕВРЗ», а саме понесені непродуктивні витрати на юридичні послуги в сумі 58000 грн., не передбачені фінансовим планом підприємства, відповідач не навів у наказі посилань на конкретні положення трудових обов`язків позивача, які є складовими трудової функції працівника, передбачених його посадовою інструкцією, чи таких, що випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку, відтак притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення не можна вважати законним.
 
Крім того, апеляційний суд враховує, що зі змісту матеріалів перевірки проведення зустрічної звірки від 04 червня 2021 року вбачається, що органом державного фінансового контролю було підтверджено факт укладання договору про закупівлю № 01/10-2020/3 від 01 жовтня 2020 року, підписання акту здачі-приймання робіт (наданих послуг) по договору про закупівлю від 01 жовтня 2020 року № 01/10-2020/3, фактичне надання юридичних (правових) послуг та консультацій ТОВ «Юридична компанія студія права», яка споживалась ПрАТ «КЕВРЗ» під час їх надання (а. с. 104 - 115 т. 1), що спростовує зазначені у наказі від 29 липня 2021 року № 489-К обставини про відсутність таких послуг.
 
Також апеляційний суд погоджується з обґрунтованими доводами апеляційної скарги, які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, до ПрАТ «КЕВРЗ» не було дотримано процедури, встановленої ст. 149 КЗпП України, щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, а саме не запропоновано надати свої пояснення щодо виявленого, на думку роботодавця, дисциплінарного проступку.
 
Апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази зажадання керівництвом ПрАТ «КЕВРЗ» від ОСОБА_1 таких пояснень, і доводами відзиву відповідача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 дані обставини не спростовуються, а лише наводиться посилання на правову позицію Верховного Суду від 10 лютого 2023 року в справі № 190/418/22 про те, що невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений відповідними доказами.
 
З огляду на встановлені в даній справі обставини недоведеності факту порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 , наведені у відзиві посилання на правові висновки Верховного Суду від 10 лютого 2023 року в справі № 190/418/22 є нерелевантними та відхиляються апеляційним судом.
 
Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові, разом із тим, мотивація суду ґрунтується на неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.
 
В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційних скаргах.
 
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
 
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов залишається частково задоволеним в межах, визначених у рішенні суду першої інстанції, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.
 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 грудня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 01 грудня 2023 року.

Головуючий:                                                                                                   Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                               Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                          Яворський М.А.