Справа № 136/358/23
Провадження № 22-ц/801/2252/2023
Категорія: 47
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шпортун С. В.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року	Справа № 136/358/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя – доповідач),
суддів Оніщука В. В., Рибчинського В. П., 
розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції у Вінницькій області, поліцейського СРПП ВП № 4 Вінницького РУП ГУ НП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Суходольської Віталії Олександрівни, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03.10.2023 року, ухвалене у складі судді Шпортун С.В. в приміщенні суду в м. Липовець, повний текст рішення складено 08.10.2023 року,
в с т а н о в и в :

01.03.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, поліцейського СРПП ВП №4 Вінницького РУП ГУ НП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Суходольської В. О., в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог /а. с. 125/, положень статей 23, 1166, 1167, 1174, 1176 ЦК України, статті 56 Конституції України, пункту 2 частини першої статті 1, пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просив стягнути із відповідачів на його користь матеріальну та моральну шкоду в розмірі 120000 грн.
Матеріальна шкода полягає в тому, що через незаконні дії поліцейського Суходольської В. О. автомобіль FORD Scorpio, д. н. з. НОМЕР_1 , позивача тимчасово було затримано та було поміщено на спеціальний майданчик ГУНП у Вінницькій області 07.04.2022 року. Однак, зазначений автомобіль був повернутий позивачу лише після оплати за тимчасове зберігання автомобіля на штраф майданчик у м. Вінниця згідно квитанцій № 485, 486, сума оплати склала 6240+1008=7428 грн. Також позивачем було сплачено за евакуатор 4000 грн. Загальна сума матеріальної шкоди оцінена позивачем в сумі 11248 грн.
Моральна шкода, яка заподіяна позивачу, полягає у тому, що він, будучи інвалідом ІІІ групи, працюючи автослюсарем, вимушений був докладати додаткових зусиль для відновлення нормального способу життя, добиратись на роботу пішки або на перекладних чи наймати таксі внаслідок чого витрачати непередбачувані витрати. Крім того, вказана подія завдала шкоди його діловій репутації та авторитету, оскільки притягнення до адміністративної відповідальності створювало образ суспільно небезпечної особи, яка здатна порушувати діюче законодавство. 
Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 22.05.2023 року задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі в якості третьої особи ДКС України /а. с. 63, 66-67/.
Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 15.08.2023 року замінено неналежного відповідача поліцейського СРПП ВП № 4 Вінницького РУП ГУ НП у Вінницькій області старшого лейтинанта поліції Суходольської В. О. на належного поліцейського СРПП ВП №4 Вінницького РУП ГУ НП у Вінницькій області старшого лейтинанта поліції Суходольської В. О. /а. с. 63, 66-67/.
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 03.10.2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу (вх. № 8928 від 27.10.23), в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позов задовольнити.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не було враховано, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 22.04.2022 скасовано та прийнято нову постанову про часткове задоволення позову, якою постанову Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області серії БАА №799619 за ч. 2 ст. 126 КУпАП від 07.04.2022 визнано протиправною та скасовано. Тому, у позивача виникло право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Місцевим судом не враховано правові позиції, викладені в постанові ОП КЦС у складі ВС від 10.10.2019 року по справі № 569/1799/16-ц, постанові КЦС від 05.02.2020 року по справі № 640/16169/17, від 08.04.2020 року по справі № 686/16847/17.
13.11.2023 року до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх. № 9432) ГУНП у Вінницькій області, в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Також у відзиві заявлено клопотання про розгляд справ з викликом сторін.
Ознайомившись із заявленим клопотанням суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в його задоволенні, оскільки необхідності її розгляду з викликом сторін відповідно до частини третьої статті 369 ЦПК України не має. 
       Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України). 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України з таких підстав.
У справі встановлено наступні обставини.
07.04.2022 поліцейським СРПП ВП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, старшим лейтенантом поліції Суходольською В. О. була винесена постанова серії БАА №799619 про накладення адміністративного стягнення, якою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400,00 грн. /а. с. 20/.
Відповідно до Акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 07.04.2022 року складеного поліцейським СРПП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області Суходольською В. О. /а. с. 8/, 07.04.2022 року було здійснено огляд та затримання транспортного засобу FORD Scorpio, д. н. з. НОМЕР_1 , шляхом доставки його на спеціальний майданчик, у зв`язку із керуванням транспортним засобом ОСОБА_1 , який не мав відповідної категорії, ч.2 ст.126 КУпАП. Транспортний засіб примусово переміщений ФОП ОСОБА_3 на штраф майданчик та його прийняв поліцейський ГУ НП у Вінницькій області Колот В. 
Відповідно до квитанцій за зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу за період з 07.04.2022 року по 13.04.2022 року та з 14.04.2022 року по 30.12.2022 року на ім`я ОСОБА_1 нараховано суму - 1008,00 грн. та 6240,00 грн /а. с. 11/.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2022 року по справі № 136/452/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 22.04.2022 року скасовано, прийнято нову постанову про часткове задоволення позову, яким постанову Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області серії БАА №799619 за ч. 2 ст. 126 КУпАП від 07.04.2022 визнано протиправною та скасовано, справу про вчинення адміністративного правопорушення стосовно ОСОБА_1 направлено до Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області на новий розгляд /а. с. 4-7/.
Згідно з платіжними документами за № 420 від 30.12.2022 року, за № 423 від 30.12.2022 року та № 4536 від 30.12.2022 року ОСОБА_1 сплатив грошові кошти відповідно у розмірах 1008,00 грн. та 6240,00 грн. на рахунки Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та 4000,00 грн. на рахунок ФОП ОСОБА_4 , за збереження тимчасово затриманого ТЗ та за послуги евакуатора /а. с. 126-128/.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди відсутні, оскільки позивачем не доведено позовні вимоги.
Зазначений висновок суду першої інстанції зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне. 
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».
У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи стаття 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». 
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду. 
Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.
В постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1.12.1994 року № 266/94-ВР (далі- Закон № 266/94-ВР) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.
Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 11) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Компенсація моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Звертаючись у суд з позовом, позивач правовою підставою для відшкодування шкоди зазначив, що 07.06.2022 року постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду по справі № 136/452/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 22.04.2022 скасовано, прийнято нову постанову, позов задоволено частково, яким постанову Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області серії БАА №799619 за ч. 2 ст. 126 КУпАП від 07.04.2022 року визнано протиправною та скасовано, а справу про вчинення адміністративного правопорушення направлено до Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області на новий розгляд.
Отже, на думку позивача, зазначеною постановою суду констатовано неправомірність дій поліцейського СРПП ВП № 4 Вінницького РУП ГУ НП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Суходольської В. О. щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 126 КУпАП, а відтак незаконність рішення винесеного такою особою. 
Суд першої інстанції, оцінивши правові підстави позову, дійшов обґрунтованого висновку про те, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2023 року по справі № 136/452/22 встановлено правомірність дій поліцейського СРПП ВП № 4 Вінницького РУП ГУ НП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Суходольської В. О., однак оскільки адміністративним судом першої інстанції не були повно перевірені доводи позивача щодо факту правомірності отримання ним посвідчення водія, апеляційний суд дійшов висновків про скасування рішення суду та постанови Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області від 07.04.2022 року з підстав передчасності даних висновків. Справу про вчинення адміністративного правопорушення направлено до Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області на новий розгляд.
Також у постанові 7ААС зазначено, що з відповіді на запит від 31.05.2022 №3927/229/2022 вбачається, що 08.04.2022 начальником СД ВП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції Мельником Д. О. було внесено відомості до ЄРДР №12022025060000043 за ст. 358 ч. 4 КК України по факту того, що ОСОБА_1 після скоєння адміністративного правопорушення надав працівникам поліції посвідчення водія НОМЕР_2 , яке містить ознаки підробки.
Зазначено, що 08.04.2022 року було надіслано запит до територіального сервісного центру МВС №0542 у відповіді якого зазначено, що згідно бази даних "НАІС" посвідчення водія НОМЕР_2 не видавалось та про те, що ОСОБА_1 посвідчення водія не отримував /а. с. 7/.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Судом першої інстанції у даній справі встановлено, що за наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо постанови серії БАА №799619 винесеної стосовно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 126 КУпАП остаточне рішення не прийняте, кримінальне провадження не розглянуте /а. с. 153/.
У відзиві на позову заяву /а. с. 20-24/ ГУ НП у Вінницькій області зазначає про те, що під час розслідування кримінального проступку за ч. 4 ст. 358 КК України, внесено відомості до ЄДРДР під № 12022025060000043, було призначено судово-технічну експертизу документів на дослідження якої було направлено посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 02.04.2021 року на ім`я ОСОБА_1 . Згідно висновку експертизи наданий на дослідження бланк посвідчення водія не відповідає зразкам, що перебувають в офіційному обігу на території України та виготовлене саморобним способом з використанням засобів оперативної поліграфії. /а. с. 20 зворот/.
Відповідно до частини першої статті 265-2 КУпАП у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частинами першою, другою, третьою, четвертою, шостою і сьомою статті 121, статтею 121-3, частинами третьою, п`ятою, шостою і сьомою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, порушення правил зупинки чи стоянки на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома)), статтями 122-5, 124, 126, статтями 132-1, 206-1 цього Кодексу, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, або транспортний засіб розміщений на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, призначених для зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. При тимчасовому затриманні транспортного засобу складається акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. У разі фіксації обставин тимчасового затримання транспортного засобу в режимі фотозйомки (відеозапису) таке затримання відбувається без присутності понятих.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується також суд апеляційної інстанції, що позивачем не надано суду доказів, які підтверджували б незаконність чи/або неправомірність дій ГУ НП у Вінницькій області або поліцейського СРПП ВП № 4 Вінницького РУП ГУ НП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Суходольської В. О. за наслідками розгляду ініційованої стосовно нього справи про адміністративне правопорушення за частиною другою статті 126 КУпАП (постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення за частиною другою статті 126 КУпАП, судового рішення про визнання незаконними дій поліцейського СРПП ВП № 4 Вінницького РУП ГУ НП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Суходольської В. О. щодо тимчасового затримання та доставлення автомобіля FORD Scorpio, д. н. з. НОМЕР_1 , для зберігання на спеціальний майданчик).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.09.2022 року в справі № 760/22944/15 (провадження № 61-4653св21) зроблено висновок, що «посадові особи юридичної особи представляють її інтереси у відносинах з іншими особами, тобто уособлюють саму юридичну особу у правовідносинах з іншими особами». 
Поліцейська СРПП ВП № 4 Вінницького РУП ГУ НП у Вінницькій області старший лейтенант поліції Суходольська В. О. не може бути відповідачем у цій справі, як фізична особа, наділена процесуальною дієздатністю, оскільки вона перебуває на посаді поліцейського СРПП ВП № 4 Вінницького РУП ГУ НП у Вінницькій області, тобто юридичної особи, від імені якої вона діяла у відносинах з позивачем.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків районного суду щодо безпідставності та недоведеності вимог заявлених до поліцейської Суходольської В. О. не спростовують. 
Посилання ОСОБА_1 на правові висновки, викладені в постанові ОП КЦС у складі ВС від 10.10.2019 року по справі № 569/1799/16-ц, постанові КЦС від 05.02.2020 року по справі № 640/16169/17, від 08.04.2020 року по справі № 686/16847/17, колегія суддів не вважає такими, що спростовують правильні висновки суду першої інстанції, оскільки зазначені правові висновки зроблено за інших фактичних обставин, а саме у справах де провадження в адміністративних справа були закриті, тоді як у справі, що переглядається, справа про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП направлена до Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області на новий розгляд. 
Аргументи відзиву ГУ НП у Вінницькій області про те, що належним відповідачем у справах цієї категорії є ДКС України, а не ГУ НП у Вінницькій області, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки залучення або ж незалучення до участі у даній категорії спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є належним відповідачем у справі.(див. пункти 43 і 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права. 
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем, немає.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03.10.2023 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський