ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 листопада 2023 року 
м. Київ
 
справа № 760/17998/21
провадження № 61-2993св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачка -   ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового                провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Сушко Л. П., Суханової Є. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів 
 
09 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 
 
Позовну заяву обґрунтував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2020 року. Вказував, що на момент реєстрації права власності позивача на вказану квартиру у ній була зареєстрована відповідачка, яка зобов`язувалась знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою до 15 грудня 2020 року. Проте, відповідачка не виконала взятих на себе зобов`язань та відмовилась добровільно знятись з реєстраційного обліку у його квартирі чим порушує його права як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.
 
З огляду на викладене, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 такою,               що втратила право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідачки на його користь витрати по оплаті судового збору в сумі 908,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 000,00 грн.
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908,00 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 9 000,00 грн.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 , будучи зареєстрованою в квартирі, що належить позивачу на праві власності, порушує його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову,  апеляційний суд виходив із того, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом (09 липня 2021 року) ОСОБА_2 вже була знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстрована за іншою адресою, про що зазначено у довідці про реєстрацію місця проживання особи, наданій Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної державної адміністрації, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке належить позивачу.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи   
 
У березні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чугуєнко Дмитро Віталійович, із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким закрити провадження у справі.
 
Як на підставу касаційного оскарження представник заявника посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд:  
 
-  не врахував, що відсутня вина позивача чи його представника, у тому що, суд першої інстанції не звернув увагу на факт реєстрації відповідача за іншою  адресою;
 
-  не навів обґрунтованих підстав для відхилення клопотання сторін про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.
 
Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 виклавклопотання про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року в частині стягнення із нього судових витрат до винесення судового рішення у  справі.
 
У березні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кучеренко Леонід Сергійович, на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в яких заявниця зазначила про необґрунтованість касаційної скарги та  безпідставність доводів, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.
 
Також у вказаному відзиві ОСОБА_2 виклала клопотання про застосування до  ОСОБА_1 штрафу за зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджанню судочинству. 

Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 03 березня 2023 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за  касаційною скаргою  ОСОБА_1 на підставі пункту 1  частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано матеріали справи № 760/17998/21 із Солом`янського районного суду міста Києва; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у зв`язку з недоведеністю.
 
У березні 2023 року матеріали справи № 760/17998/21 надійшли до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є  неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного  у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411  цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на  таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леутою І. В. та зареєстрованого в реєстрі за номером № 1074, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . 
 
На момент укладення цього договору в квартирі АДРЕСА_1 , була зареєстрована громадянка ОСОБА_2 .
 
Згідно з заявою від 15 жовтня 2020 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леутою І. В. та зареєстрованою в реєстрі за номером № 1076, ОСОБА_2 зобов`язалась у строк до 15 грудня 2020 року знятися (виписатись) з місця реєстрації, а саме з квартири АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до довідки від 26 липня 2021 року № 66282295, що видана Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної державної адміністрації, з 05 липня 2021 року по теперішній час ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
 
На момент розгляду справи відповідачка у спірній квартирі не проживає і не є членом сім`ї позивача.
 
Правове обґрунтування 
 
Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Відповідно до статті 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком.
 
Згідно зі статтею 157 ЖК України членів сім`ї житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України. Виселення проводиться в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.
 
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
 
За частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
 
Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.
 
Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.
 
Права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідним від права самого власника.
 
Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).
 
Проте, частина четверта статті 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна.
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим             Кодексом.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги      
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову,  апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того,  що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом (09 липня 2021 року) ОСОБА_2 вже була знята з реєстрації, за адресою:    АДРЕСА_2 , та зареєстрована за іншою адресою, про що зазначено у довідці про реєстрацію місця проживання особи, наданій Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної державної адміністрації, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке належить позивачу.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, є помилковими, оскільки викладені у наведеній постанові суду касаційної інстанції правові висновки, на які посилається заявник, не суперечать змісту правових висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду.
 
Так, в постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 за позовом про поділ майна подружжя, Верховний Суд, змінюючи постанову суду апеляційної інстанції у мотивувальній частині, дійшов висновку про те, що закриття провадження у справі через відсутність предмета спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України)  можливе якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судового рішення.
 
Водночас у справі, що переглядається, апеляційний суд, ухвалюючи рішення по суті спору про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що предмет спору,  а  саме - визнання  ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_2 , був наявний, однак фактичні підстави позову, а саме -невиконання відповідачкою взятих на себе зобов`язань щодо добровільного зняття з реєстраційного обліку у квартирі позивача, спростовуються наявними у справі доказами, а саме довідкою від 26 липня 2021 року № 66282295, що видана Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної державної адміністрації, якою встановлено факт зняття  ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою:  АДРЕСА_2 та факт реєстрації за іншою адресою з 05 липня 2021 року.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не навів обґрунтованих підстав для відхилення клопотання сторін про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони з урахуванням положень частини другої статті 410 ЦПК України не є підставою для скасування правильного по суті і законного рішення апеляційного суду. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував, що відсутня вина позивача чи його представника у тому що, суд першої інстанції не звернув увагу на факт реєстрації відповідача за іншою  адресою є безпідставними, оскільки у цій справі апеляційний суд не вирішував питання вини позивача.
 
Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність ухваленого ним рішення не впливають.
Водночас Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
 
Щодо клопотання ОСОБА_2 про застосування до ОСОБА_1 штрафу за зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджанню судочинству
 
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Тобто цивільне процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
 
Отже на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
 
Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.
Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.
 
При цьому наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер. Вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.
 
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 757/61850/18-ц (провадження № 61-22707св19), від 15 липня 2021 року у справі № 420/698/21 (провадження № К/9901/18953/21).
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.
 
Перевіривши доводи клопотання  ОСОБА_2 , детально вивчивши матеріали справи та касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки не встановив в діях ОСОБА_1 ознак зловживання процесуальними правами і як наслідок необхідності для накладення на нього штрафу.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про застосування до ОСОБА_1 штрафу за зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджанню судочинству.
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.  
 
Постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:          	І. Ю. Гулейков           С. О. Погрібний            О. В. Ступак