Головуючий І інстанції: Ніколаєва О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2023 р. 	Справа № 520/4804/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2023, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/4804/23
за позовом     ОСОБА_1  
до    Харківської обласної прокуратури                    
про  визнання протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківської обласної прокуратури (далі по тексту – відповідач), в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Харківської обласної прокуратури від 03.08.2022 №1135к про звільнення позивача з посади прокурора Куп`янської окружної прокуратури Харківської області та з органів прокуратури на підставі пункту 7 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», за власним бажанням;
-поновити позивача в органах прокуратури на посаді прокурора Куп`янської окружної прокуратури Харківської області з 03.08.2022;
- на підставі статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2023  та прийняти  нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано, що   припинення трудових відносин за власним бажанням позивача підтверджується  відсутністю заперечення під час судового розгляду справи щодо подання заяви на звільнення за власним бажанням; ознайомлення із наказом про звільнення 04.08.2022, отримання вказаного наказу у день його підписання на електронну пошту та відсутністю заперечення щодо факту звільнення;  надіслання заяви на отримання трудової книжки та зазначення адреси необхідної для відправлення трудової книжки.
Позивач подав до суду апеляційної інстанції  письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив  апеляційну скаргу  відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін. Вказує, що ознайомлення з наказам та відсутність  заперечень позивача станом на 04.08.2022 не можуть свідчити про її незгоду з прийнятим, а лише вказує на реальну відсутність можливості реалізації своїх прав належним чином внаслідок обмежень, викликаних обєктивними обставинами, вказаних у позовній заяві.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Учасниками по даній справі було отримано копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2023 року про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. позивачем отримано копію апеляційної скарги відповідача, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа..
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , з 2014 року по 03.08.2022 працювала в органах прокуратури Харківської області (з 11.09.2020 перейменовано у Харківську обласну прокуратуру згідно наказу Генерального прокурора «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» від 03.09.2020 №410 без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань).
З 15.03.2021 по дату звільнення (наказ керівника Харківської обласної прокуратури від 03.08.2022 №1134к) позивач обіймала посаду прокурора Куп`янської окружної прокуратури Харківської області.
04.08.2022 ОСОБА_1 ознайомлено (без надання копії) із наказом керівника Харківської обласної прокуратури від 03.08.2022 №1135к про звільнення її з посади прокурора Куп`янської окружної прокуратури Харківської області та з органів прокуратури на підставі пункту 7 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 03.08.2022 за власним бажанням.
Підставою видачі вказаного наказу зазначено заяву позивача, що була написана останньою 03.08.2022, у зв`язку з неможливістю виконувати свої службові обов`язки на території міста Куп`янська та відсутністю жодних безпечних шляхів для виїзду з міста.
Не погодившись з вищезначеним наказом, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення прокурора за власним бажанням на наступний день після подачі його заяви, без зазначення в заяві дати, з якої має відбутись звільнення та без досягнення угоди між сторонами щодо бажаної дати є порушенням законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно з частинами 1, 2 статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частиною 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Цей конституційний припис закріплений у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно з частиною 2 статті 21 та частиною 1 статті 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16.12.1966 Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12.11.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.
Також, статтею 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.
Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.
Пунктом 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Спеціальні норми права, пов`язані з проходженням публічної служби на посадах прокурорів, викладені у Законі України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.
Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України №1697-VII, прокурор звільняється з посади у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.
Відповідно до  ст. 58 Закону України №1697-VII, прокурор незалежно від мотивів має право подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням у будь-який час свого перебування на посаді. Заява про звільнення з посади за власним бажанням подається особі, уповноваженій цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора. Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.
Згідно із   абз. 1 п. 9 розд. V Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 18.12.2017 №351 (в подальшому – Положення №351), у разі подання прокурором заяви про звільнення з посади за власним бажанням звільнення проводиться уповноваженим Законом керівником прокуратури з дати, зазначеної в заяві. Заява про звільнення подається не пізніше ніж за три дні до вказаної у ній дати. Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.
Відповідно до ч. 9 ст. 46 Закону України №1697-VII та абзацу 3 п. 9 розд. V Положення, до завершення дисциплінарного провадження прокурор не може бути звільнений з посади прокурора у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням.
Із урахуванням вищевикладених норм,   спеціальним законодавством, яке визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, не регламентовано, в який строк проводиться звільнення прокурора згідно з п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII в разі, якщо у поданій ним заяві про звільнення не вказано бажаної дати звільнення.
Статтею 38 Кодексу законів про працю України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, оскільки спірні правовідносини щодо порядку та дати звільнення прокурора з посади за власним бажанням не врегульовані спеціальним законодавством, суд зазначає, що при вирішенні даного спору застосовуються  загальні норми трудового законодавства.
Таким чином, з урахуванням встановлених законодавством про працю гарантій, звільнення прокурора з посади за власним бажанням проводиться після закінчення двотижневого строку попередження за умови, що сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. Водночас, прокурор не підлягає звільненню за поданою раніше заявою, якщо до закінчення строку попередження він відкликав свою заяву або не залишив роботи і не наполягає на звільненні після закінчення цього строку.
Судовим розглядом встановлено, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російською Федерацією проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 на території України введено воєнний стан.
ОСОБА_1  проживала  у м. Куп`янську Харківської області та була працевлаштована на посаді прокурора Куп`янської окружної прокуратури Харківської області. З 27.02.2022 місто Куп`янськ Харківської області опинилося під тимчасовою окупацією військовослужбовців Збройних сил російської федерації, так як з цього часу, військовослужбовцями Збройних сил російської федерації та іншими незаконними збройними формуваннями було встановлено особливий режим пересування по території Куп`янського району Харківської області, що виражалося у створенні мережі блокпостів у межах населених пунктів та на усіх автошляхах. 
Як стверджує позивач, переміщення за межі населеного пункту та пересування по вулицях міста було обмежено. Спроби виїзду за межі окупованої частини Харківської області присікалися погрозою або застосуванням зброї та фізичної сили, у зв`язку із чим, з 27.02.2022 позивач та його родичі опинилися під тимчасовою окупацією військовослужбовців Збройних сил російської федерації.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 25.04.2022 № 75 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.04.2022 №453/37789 до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022, віднесено території Куп`янського району, та Куп`янську міську територіальну громаду.
Відповідачем не заперечується, що з 24.02.2022 ОСОБА_1 постійно перебувала на зв`язку та доповідала про свій стан, обстановку та інші обставини керівнику Куп`янської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_2   та  виконувала свої функціональні обов`язки та вказівки керівництва до 07.04.2022.
Проте, з 07.04.2022 на території Куп`янського району повністю припинено роботу операторів мобільного зв`язку та провайдерів доступу до мережі інтернет, у зв`язку з чим можливості стабільно використовувати будь-які форми електронної комунікації було втрачено. Як вбачається з офіційного веб-сайту Громадської організації «Слідство.Інфо» https://www.slidstvo.info/kupiansk-istoriia-okupatsii-odnoho-masta/#connection: «Окупанти відключили українське телебачення і створили перебої зі зв`язком. На початку квітня мобільний зв`язок у Куп`янську повністю зник, і отримувати інформацію з окупованого міста стало практично неможливо. Росіяни облаштували блокпости на всіх виїздах з міста.
Про неможливість евакуації та про відсутність вчинків, які б підривали авторитет органів прокуратури України, порушували Присягу прокурора та Закону України «Про прокуратуру», позивачем зазначено у пояснені від 14.07.2022, яке за допомогою месенджера WhatsApp направлено керівнику Куп`янської окружної прокуратури Миргородському Е.О.
У відзиві на позов, відповідачем зазначено, що у серпні-вересні 2022 року стосовно позивача проводилось службове розслідування за фактом можливого порушення вимог Присяги прокурора, в частині сумлінного виконання службових обов`язків, у зв`язку з тривалим перебуванням на тимчасово окупованій території Харківської області, у ході якого Комісією направлено запит до УСБУ в Харківській області та ТУ ДБР у місті Полтаві з метою отримання інформації щодо можливості співпраці прокурорів Куп`янської окружної прокуратури Харківської області, які залишились на тимчасово окупованій території, з тимчасовою окупаційною владою країни-агресора.
Відповідно до інформації наданої  листом УСБУ в Харківській області від 21.07.2022 №70/5/2-3708 та листом ТУ ДБР у місті Полтаві від 18.07.2022 №7525-22/15-04, прокурор – Колеснікова Т.С. на причетність до колабораційної діяльності не перевіряється, кримінальні провадження стосовно неї відсутні, інформація про можливу співпрацю з незаконними збройними формуваннями на вказаній території відсутня, отже за результатом проведеного службового розслідування відомості, які стали підставою для її призначення, не знайшли свого підтвердження стосовно особи позивача.
Одночасно суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення про призупинення дії трудового договору, відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у зв`язку зі збройною агресією проти України, що виключала можливість виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором відносно позивача не приймалося.
Судовим розглядом встановлено, що у зв`язку з відсутністю стабільної можливості комунікації за допомогою засобів електронного зв`язку з керівництвом та неможливістю отримувати об`єктивну інформацію, не маючи жодних повідомлень, про результати проведення службового розслідування, позивач 03.08.2022, через мобільний додаток, направила заяву про звільнення з посади прокурора Куп`янської окружної прокуратури та органів прокуратури України за власним бажанням, зазначивши у заяві причини, які фактично не свідчать про вільне волевиявлення, а саме,  у зв`язку з відсутністю жодного офіційного евакуаційного коридору для виїзду з міста Куп`янська Харківської області, а також інших шляхів евакуації, безпечних для життя та здоров`я позивача та членів її родини, що позбавляє позивача можливості виконувати свої службові обов`язки.
Колегія суддів зазначає, що  вищезазначені обставини   мають вагоме значення для вирішення питання щодо наявності у позивача бажання на звільнення з посади як визначальної умови для звільнення за п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України №1697-VII та правомірності його звільнення оскаржуваним наказом від 03.08.2022 №1135к на підставі заяви від 03.08.2022, а звільнення прокурора за власним бажанням в день  подачі його заяви, без зазначення в цій заяві дати, з якої має відбутись звільнення та без досягнення угоди між сторонами щодо бажаної дати є порушенням законодавства.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Верховного Суду   у справах №  540/6561/18-а від 03.06.2020 та №420/2801/19 від 21.04.2021;  у справі № 440/2466/20 від 22.12.2021.
Враховуючи те, що відповідач належними та допустимими доказами не довів факт подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням із зазначенням дати такого звільнення та не спростував твердження останньої про подання нею цієї заяви без дійсного наміру достроково припинити повноваження на адміністративній посаді,  колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний наказ від 03.08.2022 №1135к не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, винесений незаконно, непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на працю.
Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява №38722/02)).
Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Таким чином,  належним способом відновлення порушеного права позивача є поновлення позивача в органах прокуратури на посаді прокурора Куп`янської окружної прокуратури Харківської області з 03.08.2022.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про  задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
З рахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 по справі № 520/4804/23  залишити без змін  . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.М. Ральченко    І.С. Чалий