Постанова
Іменем України
04 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 2-1347/11
провадження № 61-3663св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року в складі колегії суддів Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О. та  додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року в складі колегії суддів Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Ужовтні 2010 року публічне акціонерне товариство комерційний 
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), назву якого змінено на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» (далі - ТОВ «УФА «Верус») про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), назву якого змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 23 травня 2007 року уклали кредитний договір № DNU0G100001228, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 49 000 дол. США зі сплатою 12 % річних з кінцевим строком повернення коштів до 23 травня 2027 року. Крім того, ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 23 травня 2007 року уклали кредитний договір № DNU0G200001228, на виконання умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 10 000 дол. США зі сплатою 12 % річних з кінцевим строком повернення коштів до 23 травня 2027 року. Кредитні зобов`язання були забезпечені договором поруки № 154, укладеним 12 лютого 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» 
і ТОВ «УФА «Верус». Водночас ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань.
Банк належним чином виконав свої зобов`язання та надав позичальнику кредитні кошти. При цьому ОСОБА_1 належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитними договорами, тому станом на 23 вересня 2010 року у нього виникла заборгованість перед банком, а саме: за кредитним договором від 23 травня 2007 року № DNU0G100001228 у розмірі 59 979,27 дол. США, яка складається з: 39 909,97 дол. США - заборгованість за кредитом, 9 772,12 дол. США - заборгованість зі сплати процентів, 1 760 дол. США - комісія за користуванням кредитом, 5 620,90  дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2 853,15 дол. США - штраф (процентна складова); за кредитним договором від 23 травня 2007  року № DNU0G200001228 у розмірі 14 393,13 дол. США, яка складається з: 9 628,79 дол. США - заборгованість за кредитом, 2 355,16 дол. США - заборгованість зі сплати процентів, 460 дол. США - комісія за користуванням кредитом, 1 203,67 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина), 682,38 дол. США - штраф (процентна складова).
На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило: стягнути з  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 23 травня 2007 року № DNU0G100001228 у розмірі 59 954,01 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на 21 вересня 2010 року становить 474 835,82 грн; стягнути з  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 23 травня 2007 року № DNU0G200001228 14 367,88 дол. США що за курсом НБУ на 21 вересня 2010 року становить 113 793,61 грн; стягнути солідарно з ОСОБА_1 і ТОВ «УФА «Верус» 200 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2011 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 травня 2007 року №   DNU0G100001228 у   розмірі 474 835,82 грн, заборгованість за кредитним договором від  23  травня 2007 року № DNU0G200001228 - 113 793.61 грн, витрати за надання юридичних послуг та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката та інших фахівців в галузі права, - 500 грн, а всього - 589 129,43 грн. 
Стягнуто з ТОВ «УФА «Верус» та ОСОБА_1 на користь 
ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно 400 грн заборгованості за договором поруки від 12 лютого 2009 року № 154. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 700 грн та витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення у розмірі 120 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до умов укладених з позивачем кредитних договорів позичальник отримав кредитні кошти, зобов'язався сплачувати відсотки та повернути кредитні кошти у порядку, визначеному зазначеними правочинами.  ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання, тому виникла заборгованість. Суд першої інстанції погодився з розміром заборгованості за кредитним договорами, визначеним банком у розрахунку, а також вважав за необхідне частково задовольнити вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 500 грн.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 
від 02 червня 2011 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Постанова мотивована тим, що з наданого банком розрахунку неможливо встановити його правильність та об`єктивність. Суд позбавлений можливості перевірити правильність виконаного позивачем розрахунку заборгованості, встановити дійсний розмір заборгованості за кредитними договорами. Жодних належних та допустимих доказів обґрунтованості позовних вимог у заявленому розмірі позивачем не надано. 
Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк»  на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 550 грн.
Додаткова постанова мотивована тим, що під час прийняття постанови 
від 14 лютого 2023 року Дніпровським апеляційним судом не вирішено питання про стягнення на користь відповідача витрат, понесених за звернення з апеляційною скаргою у розмірі 2 550 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, які її подала 
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року та додаткову постанову цього суду від 28 лютого 2023 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень позивач посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Вважає, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 759/14741/19, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19,         від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16, від 27 липня 2022 року у справі № 826/1423/16, від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21, від 09 січня 2022 року в справі № 2-1478/11. Вказував, що апеляційний суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази, а його висновки не ґрунтуються на матеріалах справи.  
Касаційна скарга мотивована тим, щозібрані у справі докази підтверджують як факт укладення між сторонами кредитних договорів та видачу коштів за ними, так і порушення позичальником умов таких правочинів та виникнення кредитної заборгованості. Суд апеляційної інстанції не зазначив жодних мотивів та аргументів, у зв`язку з чим він вважав за можливе відхилити належні та допустимі докази по справі - первинні документи, які спростовують доводи відповідача. Відповідач не довів, що він виконав встановлений законом обов`язок щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також інших платежів згідно з умовами укладених кредитних договорів. Відповідач не спростував розмір наявної заборгованості за укладеними договорами. Факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань вбачається 
з виписки за рахунком. Апеляційний суд безпідставно та необґрунтовано поновив відповідачу строк на подання апеляційної скарги. Відповідач був добре обізнаний про наявність та зміст заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 
від 02 червня 2011 року, що підтверджується матеріалами  виконавчого провадження.
Доводи інших учасників справи
У травні 2023 року ОСОБА_1 через адвоката Доманського В. П. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на її безпідставність, а також законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень. Просив залишити касаційну без задоволення, а постанову та додаткову постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
У березні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року.
Верховний Суд ухвалою від 27 березня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року, витребував справу з суду першої інстанції.
11 квітня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до кредитного договору від   23   травня 2007 року № DNU0G100001228, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк», назву якого змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк», а у подальшому - на АТ КБ «ПриватБанк», і  ОСОБА_1 , позичальник отримав кредит у розмірі 49 000 дол. США зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23 травня 2027 року.
Крім того, ЗАТ КБ «ПриватБанк» і  ОСОБА_1 23 травня 2007 року уклали кредитний договір № DNU0G200001228, на виконання умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 10 000 дол. США зі сплатою 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23 травня 2027 року.
Кредитні зобов`язання були забезпечені порукою ТОВ «УФА «Верус», що підтверджується договором поруки від 12 лютого 2009 року № 154, розмір відповідальності поручителя перед кредитором за кожним із кредитних договорів - по 200 грн.
Суд першої інстанції встановив, що позичальник не виконав належним чином зобов`язання за кредитними договорами, тому виникла заборгованість перед кредитором.
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 23 травня 2007 року № DNU0G100001228 станом на 23 вересня 2010 року складає 59 979,27 дол. США, з яких: 39 909,97 дол. США - тіло кредиту, 9 772,12 дол. США - проценти, 1 760  дол. США - комісія, 5 620,90  дол. США - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2 853,15 дол. США - штраф (процентна складова).
Заборгованість  ОСОБА_1 за кредитним договором від 23 травня 2007  року № DNU0G200001228 станом на 23 вересня 2010 року складає 14 393,13  дол. США, з яких: 9 628,79 дол. США - тіло кредиту, 2 355,16 дол. США - проценти, 460 дол. США - комісія, 1 203,67  дол. США - пеня, 500  грн - штраф (фіксована частина), 682,38 дол. США - штраф (процентна складова).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:            1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі  - Конвенція) закріплює право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції Українипередбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша 
статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
За частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в  порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Стаття 2 ЦПК України визначає, що завданнями цивільного судочинства є   справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.
Встановлено, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2011 року позовні вимоги у цій справі задоволено частково.
Вказане судове рішення оприлюднене в Єдиному державному реєстрі судових рішень 18 вересня 2015 року.
05 серпня 2022 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Доманського В. П. до суду надійшла заява про перегляд заочного 
рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 
від 02 червня 2011 року, в якій останній просив поновити строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення, скасувати рішення та призначити справу до розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2022 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 04 січня 2023 року про виправлення описки, заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Доманський В. П., про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погодившись із заочним рішенням,  ОСОБА_1  09 січня 2023 року звернувся до суду з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження мотивоване тим, що 06 грудня 2022 року  ОСОБА_1 з поважних причин не був присутній під час постановлення зазначеної ухвали від 06 грудня 
2022 року (що підтверджується матеріалами справи), отримав її текст лише 22 грудня 2022 року, після чого судом першої інстанції вирішувалося питання про виправлення описки (в ухвалі 06 грудня 2022 року), ухвалу про виправлення описки від 04 січня 2023 року отримав лише 05 січня 2023 року, тому визначений законом строк пропущено з поважних причин.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2023 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та поновлено йому строк на апеляційне оскарження заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2011 року, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2011 року.
Перегляд заочного рішення - це персоніфіковане право кожного відповідача і кожен відповідач, якщо мав намір оскаржити рішення суду, зобов`язаний здійснити цю процедуру.
У результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати 
заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами 
загального чи спрощеного позовного провадження (частина третя 
статті 287 ЦПК України).
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України).
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач вказував, що його заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення ухвалою  Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від  06  грудня 2022 року, під час постановлення якої він був відсутній, а її текст отримав лише 22 грудня 2022 року. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2023 року виправлено описку в ухвалі від 06 грудня 2022 року. Ухвалу про виправлення описки від 04 січня 2023 року ОСОБА_1  отримав лише 05 січня 2023 року. Не погодившись із заочним рішенням, ОСОБА_1 09   січня 2023 року звернувся до суду з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Враховуючи незначний строк пропуску строку, пов`язаний з виправленням описки, апеляційний суд правильного його поновив, відкриваючи апеляційне провадження.
З огляду межі перегляду справи, колегія суддів вважає, що доводи, викладені позивачем у касаційній скарзі щодо безпідставного поновлення строку на апеляційне оскарження (з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення), не отримали підтвердження під час касаційного провадження та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про наявність підстав для поновлення вказаного строку та відкриття апеляційного провадження.
Щодо перегляду апеляційним судом заочного рішення по суті заявлених вимог
Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором,                             а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Наслідки  прострочення  позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець 
має право вимагати дострокового повернення частини позики, що 
залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до 
статті 1048 цього Кодексу.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків 
(частина перша статті 626 ЦК України).
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій 
статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов`язання - це правовідношення, в  якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, тому виникла заборгованість, розмір якої правильно визначено позивачем у поданому до суду розрахунку.
Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції та вказав, що з наданого банком розрахунку неможливо встановити його правильність та об`єктивність, жодних належних та допустимих доказів обґрунтованості позовних вимог у заявленому розмірі позивачем не надано.
Нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з  яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Проте суд апеляційної інстанції не навів доводів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та мотивів, а лише послався на те, що з наданого банком розрахунку неможливо встановити його правильність та об`єктивність.
Відповідно до частин першої - третьої статті 267 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У мотивувальній частині судового рішення слід наводити дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд апеляційної інстанції, переоцінивши встановлені судом апеляційної обставини та наявні у справі докази, не навів підстав для такої переоцінки та вмотивованих обґрунтувань на спростування наведених судом першої інстанції висновків, а дійшов протилежного висновку про відмову в задоволенні позову.
Разом з тим, не погоджуючись з наданим позивачем розрахунком, апеляційний суд не був позбавлений можливості навести власний розрахунок та задовольнити позов частково, проте таких дій не вчинив.
За закріпленим у статті 81 ЦПК України загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина п`ята статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції повинно бути зазначено, зокрема, встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносин; доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції (частина перша статті 382 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності їх належними та допустимим доказами.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позичальник не подав до суду належних та допустимих доказів на спростування заявлених банком вимог, зокрема, наявності невиконаних боргових зобов`язань за кредитними договорами.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції безпідставно вказав про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Водночас укладення між сторонами кредитних договорів, договору поруки та нотаріально посвідченого договору іпотеки, видача банком ордерів (розпоряджень) про надання кредитів на відповідні суми (які знаходяться у  матеріалах справи) свідчать про наявність між сторонами кредитних зобов`язань, а доводи  ОСОБА_1 про неотримання коштів за вказаними правочинами викликають обґрунтовані сумніви.
Так, згідно з пунктом 7.1 кредитного договору від 23 травня 2007 року № DNU0G100001228 банк (ЗАТ КБ «ПриватБанк») зобов`язався надати позичальникові ( ОСОБА_1 ) кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 23 травня 2007 року до 23 травня 2027 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 49 000 дол. США на наступні цілі: купівля двокімнатної квартири - 40 000 дол. США, а також у розмірі 9 000 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та у   порядку, передбачених підпунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору. Позичальник зобов`язався сплачувати за користування кредитом відсотки у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми наданого кредиту у момент надання та щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору. Періодом сплати визначено період з «21» до «28» числа кожного місяця.
У пункті 7.2 кредитного договору від 23 травня 2007 року № DNU0G100001228 зазначено, що забезпеченням виконання позичальником своїх зобов`язань за цим правочином виступає іпотека двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
На підтвердження видачі кредиту за кредитним договором від 23 травня 2007 року № DNU0G100001228 представником банку подано до суду ордер розпорядження від 23 травня 2007 року № DNU0G100001228.
У забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 23 травня 2007 року укладено договір іпотеки квартири, який посвідчений нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу за реєстровим номером 3164. 
У пункті 33.1 договору іпотеки зазначено, що він укладений з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором від 23 травня 2007 року № DNU0G100001228. Предметом іпотеки є двокімнатна квартиру   
АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 7.1 кредитного договору від 23 травня 2007 року № DNU0G200001228 банк (ЗАТ КБ «ПриватБанк») зобов`язався надати позичальникові ( ОСОБА_1 ) кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 23 травня 2007 року до 23 травня 2027 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 10 000 дол. США на наступні цілі: оплата авансу за двокімнатну квартиру  АДРЕСА_1 . Позичальник зобов`язався сплачувати за користування кредитом відсотки у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми наданого кредиту у  момент надання, та щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору. Періодом сплати погоджено період з «21» до «28» числа кожного місяця.
На підтвердження видачі кредиту за кредитним договором від 23 травня 2007 року № DNU0G200001228 представником банку подано до суду ордер розпорядження від 23 травня 2007 року № DNU0G100001228.
Зобов`язання за вказаними кредитними договорами забезпечено порукою ТОВ «УФА «Верус», про що було укладено договір поруки від 12 лютого 2009 року № 154.
Факт укладення вказаних правочинів сторонами не оспорювався.
Оцінивши подані банком докази, суд першої інстанції стягнув з позичальника заборгованість за кредитними договорами.
Апеляційний суд, всупереч вимогам статей 367, 382 ЦПК України, не навів належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції не зазначив в оскаржуваній постанові, які порушення норм процесуального права були допущені судом першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права були неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів правових підстав для скасування рішення.
Разом із цим апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_1 на спростування наданого позивачем розрахунку не надав доказів про його неправильність, не надав власного розрахунку та доказів, що підтверджують повернення позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Позичальник не подав доказів часткового погашення кредиту, дострокового погашення кредиту, відсутності простроченої заборгованості за кредитом тощо.
За таких обставин апеляційний суд, переоцінивши надані банком докази, які оцінено судом першої інстанції, за відсутності інших належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень відповідача про відсутність боргу або іншого його розміру, дійшов передчасного висновку щодо ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Щодо перегляду остаточного судового рішення після спливу значного часу з дня його ухвалення за заявою учасника судового процесу, враховуючи принцип правової визначеності
У пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 зазначено, що у разі відмови 
у задоволенні заяви про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суд з цієї причини відмовляє у задоволенні такої заяви про перегляд. Тоді відповідач, який її подав, може оскаржити в апеляційному порядку заочне рішення, обґрунтувавши, зокрема, поважність причин для пропуску строку на подання заяви про перегляд цього рішення. Передбачене у реченні другому частини четвертої 
статті 287 ЦПК України спеціальне правило про початок відліку строку на апеляційне оскарження заочного рішення застосовне лише до тих рішень, які суд ухвалив за правилами, що діють з 15 грудня 2017 року.
У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати. У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову.
Апеляційний суд повинен надати обґрунтовану відповідь щодо кожного доводу сторін як по суті позову, так і з процесуальних питань, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції.
Проте, в оскаржуваній постанові апеляційного суду відсутнє обґрунтування (спростування) доводів  ОСОБА_1  щодо його неналежного повідомлення про розгляд справи в суді першої інстанції.
Суд першої інстанції відмовив у перегляду заочного рішення, отже не вбачав порушення норм процесуального права.
Отже, апеляційний суд повинен надати належну оцінку доводам відповідача щодо поважності причин для пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.
Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті   6   Конвенції, треба розуміти у світлі преамбули Конвенції, у  відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного й обов`язкового рішення суду лише тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Винятки з цього принципу можуть бути лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пономарьов проти України»), зокрема з метою виправлення «суттєвих недоліків» або «судової помилки».
У випадку залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення й апеляційного оскарження останнього після спливу значного періоду часу з дня його ухвалення, апеляційний суд за наявності для цього підстав повинен використовувати належні юридичні засоби. Суд апеляційної інстанції повинен застосовувати визначені ЦПК України заходи реагування на випадки зловживання відповідачем правом на оскарження заочного рішення суду першої інстанції.
Апеляційному суду необхідно перевірити доводи позивача про обізнаність  ОСОБА_1 щодо виконавчого провадження з примусового виконання заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2011 року. Так, банк стверджував, зокрема, в касаційній скарзі, що ним вживалися заходи для примусового виконання заочного рішення у цій справі, з 2012 року відкрито виконавче провадження та державним виконавцем проводилися відповідні виконавчі дії, у тому числі, щодо реалізації майна  ОСОБА_1 (звернуто стягнення на майно боржника (домоволодіння та земельну ділянку), вказане майно передано на реалізацію, проведено електронні торги щодо цього майна тощо), про що останній не міг не знати. 
ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення у справі «Дія 97» проти України»).
Встановлення строків звернення до суду у системному зв`язку з    принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників судового процесу того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.
ЄСПЛнеодноразово зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є  необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Пономарьов проти України»).
З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, у випадках, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа «Мушта проти України»); 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справа «Устименко проти України»); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справа «Брумареску проти Румунії»).
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції.
Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а   обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).
Принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі судом) виконанню остаточного судового рішення чи навпаки - перешкоджає такому виконанню.
Відповідно до статті 13 ЦК України при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії»).
Враховуючи те, що за наявності сумнівів з приводу правомірності чи неправомірності вчинення учасником судового процесу певних дій, останні підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства, так і їх спрямованості на забезпечення виконання остаточного судового рішення.
З огляду на викладене, висновки апеляційного суду по суті заявлених банком вимог не ґрунтувалися на встановлених обставинах, що   є   порушенням норм процесуального права, яке мало наслідком неправильне вирішення позову.
За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених 
у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Щодо додаткового рішення
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі 
у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.
У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Отже, додаткова постанова Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року є невід`ємною частиною постанови цього ж суду від 14 лютого 2023 року та не може існувати окремо від нього.
Оскільки постанова Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року підлягає скасуванню, то додаткова постанова цього ж суду від 28 лютого 2023 року якою вирішено питання розподілу судових витрат, також підлягає скасуванню.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд 
є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).
Отже, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до 
статті 411 ЦПК України.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року та  додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді:                                                                                               А. І. Грушицький
                                                                                                            В. М. Ігнатенко
                                                                                                            С. О. Карпенко
                                                                                                            В. В. Сердюк