ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9128/22  Номер провадження 22-ц/814/4948/23	Головуючий у 1-й інстанції Блажко І.О.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,
розглянула у  письмовому провадженні за наявними матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 вересня 2023 року, ухвалене суддею Блажко І.О., повний текст якого складеного 12.09.2023, по цивільній справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А: 

У вересні 2022 року ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернулося до суду з вказаним позовом в якому просило стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.11.2018 по 01.12.2021 у сумі 13015,83 грн., а також вирішити питання судових витрат.
В обгрунтування позову вказувало , що між ним та відповідачами було укладено договір від 29.06.2006 року про надання послуг з централізованого теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачі порушили умови вищевказаного договору, внаслідок чого за період з 01.11.2018 по 01.12.2021, утворилася заборгованість у розмірі13015,83 грн., яка підлягає стягненню з відповідачів.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 вересня 2023 року позов ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованість у рівних частинах з кожного по 6507, 91 грн. 
В іншій частині позову відмовлено.
У позові ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання відмовлено.
Вирішено питання судових витрат.
Не погодившись з вказаним рішенням  ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що він та його дружина є співвласниками квартири АДРЕСА_2 . Інші особи за вказаною адресою не проживають та не зареєстровані.
Вказує, що з червня 2020 року по вересень 2020 року та з травня 2021 року по вересень 2021 року він разом із дружиною не проживали у вказаній квартирі та не користувалися комунальними послугами.
Зазначав, що договір про надання послуг теплопостачання він не укладав, про його існування дізнався коли отримав позовну заяву.
Окрім того вказував, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності. 
28.11.2023 року від ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частини четверта, шоста статті 19, стаття 274 ЦПК України).
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України). Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК України).
Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с.108-110).
Також встановлено, що за адресою: АДРЕСА_3 , надаються послуги з теплопостачання, котрі врегульовано договором про надання послуг з централізованого опалення від 29.06.2006, укладеного між ПОКВПТГ Полтаватеплоенерго та ОСОБА_4 (а.с.7).
Згідно п.1.1 договору, ТО зобов`язується надавати споживачеві (наймачеві, власнику квартири) та членам його сім`ї, а також іншим особам, які фактично проживають у квартирі, послуги з теплопостачання, а споживач зобов`язується своєчасно здійснювати оплату за спожиті послуги на умовах цього договору.
Відповідно до п.1.4 договору характеристика об`єкта надання послуг: опалювальна площа квартири 64,4 кв. метрів.
Відповідно до п.4.1 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Платежі вносяться не пізніше 10 числа місяця, що настає за розрахунковим.
Відповідно до п.9.1, п.9.2 договір діє з 29.06.2006 до 29 червня 2008 року. Якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не висловила наміру змінити, доповнити або розірвати договір, він продовжується на наступний рік.
ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» свої зобов`язання за договором та Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення виконує.
Задовольняючи частково позов, районний суд виходив з того, що власники зобов`язані утримувати своє майно та сплачувати за комунальні послуги.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 районний суд виходив з того, що оскільки він не є власником майна та між ним і співвласниками не укладено договору з утримання квартири, відсутні підстави для стягнення з нього витрат на комунальні послуги.
Колегія суддів вважає такий висновок районного суду вірним з наступних підстав.
Відповідно до пункту 5 частини 3  статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Як визначено статтею 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Згідно з частиною 1  статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
             Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.(Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15).
Згідно пункту 5 частини 2  статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.
Згідно статті 526 ЦК України  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зі статті 625 ЦК України слідує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідачі своїх зобов`язань за договором не виконують, внаслідок чого за період з 01.11.2018 по 01.12.2021 утворилась заборгованість у сумі 13015,83 грн. яку районний суд вірно стягнув із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Також колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що відсутні підстави для стягнення забогованості за комунальні послуги з ОСОБА_3 , оскільки він не є співвласником квартири та з ним не було укладено договору на її утримання.
За вказаних обставин, рішення районного суду є законним та обгрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживали у спірній квартирі та не користувалися комунальним послугами не беруться до уваги, оскільки не надано належних та допустимих доказів не проживання у спрній квартирі. 
 Окрім того, слід зазначити, що відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками спірної квартири, а тому відповідно до ст. 322 ЦК України несуть тягар утримання свого майна щодо сплати комунальних послуг. 
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не укладав договір про теплопостачання, оскільки факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.(Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15).
Щодо застосування строків позовної давності сліз зазначити наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до  статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).
Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті України). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року).
Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року). Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.
Отже, зважаючи на характер спірних правовідносин у частині порядку оплати вартості отриманих послуг - щомісячно не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, слід виходити з того, що у разі неналежного виконання споживачем обов`язку з оплати вартості отриманих послуг позовна давність за вимогами надавача послуг повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа.
Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30.03.2020р., під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020 р. карантин встановлено з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України. У подальшому постановами КМУ дія карантину неодноразово продовжувалася, і за станом на час звернення ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до суду з позовом (вересень 2022 року) карантин продовжував свою дію.
Таким чином, якщо позовна давність за станом на 12 березня 2020 року не спливла, то її перебіг зупинений до кінця дії карантину. Після припинення дії карантину строк, що залишався до кінця спливу позовної давності щодо сплати заборгованості по комунальним платежам продовжить свій перебіг.
З позовом до суду ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернулося у вересні 2022 року, тобто в межах строку позовної давності.
За вказаних обставин доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги на законність судового рішення не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів та встановлення фактичних обставин справи. 
Оскільки рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 26.12.2023 р.

Головуюча суддя О.В.Чумак
Судді Ю.В. Дряниця
Л.І. Пилипчук