КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2023 року місто Київ
Справа № 760/32440/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9836/2023
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача:                    Желепи О. В.
суддів:                                    Мазурик О. Ф., Шкоріної О. І. 
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року (ухвалене у складі судді Калініченко О. Б., дата складання повного судового рішення 21 листопада 2022 року)
у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
 
ВСТАНОВИВ
 
У грудні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі Позивач) звернулося до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 (далі Відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26.12.2015 № б/н, що складає 10 253 грн 60 коп. та судові витрати.
Позов обґрунтований тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 26.12.2015 року, якою підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, який є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору.
Позивач  свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами у розмірі 50 000 грн. на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.
Таким чином, внаслідок зазначеного порушення зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 25.11.2021 року утворилася заборгованість у розмірі 10 253 грн 60 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 5234 грн 87 коп. та заборгованості по процентам за користуванням кредитом у розмірі 5018 грн. 73 коп.
Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 26.12.2015 року у розмірі 10 253 грн 60 коп. та судовий збір у розмірі 2270 грн.
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року у задоволені позову відмовлено.
 
Не погодившись із таким рішенням, Бережна Н. М. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» 01 травня 2023 року, згідно поштової відмітки, направила на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а висновки суду не відповідають обставинам справи оскільки належним доказом укладення договору є анкета-заява, підписана особисто ОСОБА_1  26.12.2017 р., та отримана за бажанням клієнта кредитна карта, яку він використовував за власною потребою.
Крім цього, апелянт вказує, що із розрахунку заборгованості та Виписки по картковому рахунку, що додані до позову, чітко прослідковується, що Відповідач після встановлення кредитного ліміту 25.09.2017 р. почав користуватися кредитними коштами за допомогою картки, отримував кошти через банкомати, розраховувався в торгівельних мережах, частково сплачував борг та не в повному обсязі, що призвело до утворення простроченої заборгованості.
Таким чином, на думку апелянта, Позивачем надані суду саме первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за Кредитним договором. Зокрема, надана Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі, однак в супереч закону не прийняті судом як належні.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 червня 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та запропоновано відповідачу протягом 5 днів з дня отримання ухвали подати відзив на апеляційну скаргу.
Від ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
За правилами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
 
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з Відповідача на користь Позивача заборгованості за тілом кредиту не відповідає.
 
Судом першої інстанції встановлено, що Відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 26.12.2015 року, якою підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, який є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору.
Відповідач отримав кредит у розмірі 50 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3 та п. 2.1.1.2.4 договору.
Відповідно до положень Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує вказані умови, які є публічною офертою, що містять умови та правила надання банківських послуг банком його клієнтам.
Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк`свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту.
ОСОБА_1 не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.
 
Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив із того, що стверджуючи про факт надання відповідачу кредиту шляхом встановлення кредитного ліміту на видану останньому кредитну картку, позивач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, яким би підтвердив, що відповідачу видавалася картка та якого саме виду, що йому відкривався картковий рахунок, а відтак, і встановлений розмір наданого кредиту. А, звідси, перевірити розмір нарахованих сум боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, тому доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не є обґрунтованими.
Крім того, суд не прийняв до уваги виписку про рух коштів як доказ дії договору щодо користуванням відповідачем картковим рахунком та використанням кредитних коштів, оскільки, на його переконання, відсутні будь-які відомості, що свідчать про отримання саме відповідачем та саме цих карток за спірним договором, а, отже, і користування саме ним цими кредитними коштами. Так само, зазначив про відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували факт відкриття відповідачу цього карткового рахунку, оскільки позивачем не було надано підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг, хоча вони повинні були містити підпис позичальника, оскільки саме з цього моменту такі умови ставали б складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.
Суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі кредитного ліміту, сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача в порядку повернення кредиту будь-яких коштів та відмовив у задоволенні позову у повному обсязі.
 
Суд апеляційної інстанції не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі з огляду на їх часткову невідповідність обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.
 
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У відповідності з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно з ч.1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
Як вбачається з матеріалів справи, 25 грудня 2015 року відповідач ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку(а. с. 15).
Відповідно до змісту вказаної Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщеного на сайті: www.privatbank.ua, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов  та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви  взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та,  саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17,  неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період  з часу виникнення спірних правовідносин  до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Також Велика Палата Верховного Суду  у постанові від 03 липня 2019 року зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, яка не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем та наданий позивачем як доказ погодження сторонами умови про річну процентну ставку за користування кредитними коштами (а. с. 16) не може вважатися належним доказом на підтвердження вказаної обставини. Оскільки потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Такий висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження 61-14545сво20).
 
Таким чином, позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку  не містять підпису позичальника, а тому вимога банку про стягнення зазначених складових заборгованості не підлягає задоволенню.
Отже, суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 5 018 грн. 73 коп., оскільки позивачем не надано доказів щодо погодження сторонами зазначених умов кредитування,  а саме - розміру відсоткової ставки за користування кредитом.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що  відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені посилання представника позивача не відповідають змісту анкети-заяви, в якій зазначено лише загальну назву Умов та Правил, без їх ідентифікації відповідно до дати, коли вони були затверджені, або станом на яку вони були чинні.  
Доказів, які б підтверджували, що саме надані до матеріалів справи Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а тому відсутні підстави для їх врахування.
Сам по собі наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписка по особовому рахунку, без надання доказів про те, які саме умови договору щодо нарахування відсотків узгоджені сторонами, не є підтвердженням наявності у відповідачазаборгованості за простроченими відсотками у розмірі, визначеному позивачем, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє.
Враховуючи, що  наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт не містить підпису відповідача, тоді як  у вказаному витягу міститься чотири різних види тарифів, що встановлені для різних видів карт, зазначений  витяг не може вважатися доказом на підтвердження умов кредитування, то доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо досягнення сторонами усіх істотних умов договору колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються вищевикладеним та не містять обґрунтованих посилань на докази, які б підтверджували факт  досягнення згоди всіх істотних умов кредитування.
 
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, з огляду на таке.
 
З матеріалів справи та наданої позивачем довідки вбачається, що ОСОБА_1 були видані кредитні картки:
№ НОМЕР_1 , дата відкриття 27.09.2017, термін дії до 09/18;
№ НОМЕР_2 , дата відкриття 05.11.2018, термін дії 09/19;
№ НОМЕР_3 , дата відкриття 25.09.2017, термін дії 02/20 (а.с. 14).
Відповідно до довідки банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на відповідача ОСОБА_1 , 25.09.2017 року - старт карткового рахунку кредитної картки № НОМЕР_3 та встановлення кредитного ліміту 0 грн.,  в подальшому кредитний ліміт збільшувався, та станом на 10.01.2019 року становив 50 000 грн., а 12.03.2020 року був зменшений до 0 грн. (а.с.13).
 
Крім того, інформація про отримання кредитних коштів відповідачем, їх суми та розмір сплачених коштів відповідачем на погашення заборгованості - підтверджується випискою з особового рахунку, відкритого банком на ім`я відповідача ОСОБА_1 (а.с 84-107).
Із виписки за договором № б/н по особовому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що Відповідач користувався кредитними коштами, зокрема отримував готівку у банкоматах, перераховував кошти на інші рахунки, купував товари в магазинах та супермаркетах за рахунок кредитних коштів, оплачував послуги у тому числі і з використанням кредитного ліміту та частково виконував свої кредитні зобов`язання щодо повернення цих коштів.Крім того, списувались відсотки за використання кредитного ліміту, здійснювались щомісячні погашення як обов`язкові платежі.
При цьому, з наданої виписки вбачається, що з 25.09.2017 року по 22.11.2019 року ОСОБА_1 користувався кредитними картками, номери яких відповідають довідці про видані картки.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України   «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пунктів 60-62, 65 Положення «Про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління НБУ № 75 від 04.07.2018 року, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер особового рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) суму вхідного залишку за рахунком; 7) код банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку.
Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам та органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.
 
Таким чином, судом першої інстанції помилково не прийнято Виписку по картковому рахунку як належний доказ щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна була бути досліджена судом у сукупності з іншими доказами.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19).
 
При порівнянні розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку відповідача, наданих позивачем вбачається, що суми використаних кредитних коштів, зазначені у виписці відповідають сумам, зазначеним у розрахунку заборгованості. Разом із цим, визначений позивачем розмір заборгованості за тілом кредиту не відповідає обставинам справи, оскільки як вбачається із виписки, останньою операцією, проведеною особисто відповідачем є поповнення 22.11.2019 року своєї картки № НОМЕР_2 готівкою у відділенні ЕНЕРГОДАРСЬКЕ ВІДДІЛЕННЯ ЗАПОРІЗЬКОГО РУ на суму 50 000 грн., після чого від`ємний залишок на карті становив -3 885 грн. 87 коп. Після зазначеної дати жодних операції, платежів чи іншого використання кредитних коштів з боку відповідача не було, а заявлений позивачем розмір заборгованості у сумі 5 234 грн. 87 коп. утворений за рахунок включення в тіло кредиту комісій за обслуговування рахунку, а також проведення списання відсотків самим позивачем. Проте між сторонами не було погоджено положень щодо включення в тіло кредиту комісій за обслуговування рахунку, а також включення відсотків в тіло кредиту, тому в цій частині колегія суддів вважає позовні вимоги необґрунтованими.
 
Оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування за договором заборгованості у розмірі 3 885 грн. 87 коп. внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків по сплаті кредиту, висновок суду про відмову в стягненні з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в повному обсязі є необґрунтованим.
Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «ПриватБанк» мав право вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої та неповернутої суми кредитних коштів за тілом кредиту.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.02.2020 року у справі № 365/159/19 та постанові від 02.12.2020 року у справі № 161/5267/20.
 
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи суд апеляційної інстанції, керуючись ст. 376 ЦПК України  скасовує судове рішення та ухвалює нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольняє в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 885 грн. 87 коп.
 
Відповідно доч.ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованістьу розмірі 10 253 грн 60 коп. За подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 270 грн. та апеляційної скарги - у розмірі 3 405 грн., що разом становить 5 675 грн. Суд апеляційної інстанції задовольнив вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 3 885 грн. 87 коп., що становить 37,9 % від загальної суми.
Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 150 грн. 82 коп. (5675*0,379).
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року -задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року  скасувати та ухвалити нове:
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 3 885 грн. 87 коп.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2 150 грн. 82 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України.  
 
Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», вул. Набережна Перемоги, буд. 50, м. Дніпро, 49094, код ЄДРПОУ 14360570.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_4 .
 
Судді:                                                                                              О. В. Желепа
О. Ф. Мазурик   
О. І. Шкоріна