справа № 754/9375/19                            головуючий у суді І інстанції Зотько Т.А.
провадження № 22-ц/824/7307/2023    суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

         09 жовтня 2023 року                                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
з участю секретаря	 Щавлінський С.Р.	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суд м. Києва від 31 січня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна про визнання договору довічного утримання недійсним, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на спадщину,-
 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Л. С. про визнання договору довічного утримання недійсним, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на спадщину. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка ОСОБА_1 є рідною племінницею ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з тим, що батько позивачки ОСОБА_4 є рідним братом ОСОБА_3 і мав би право на спадщину за законом другої черги, однак помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , інших спадкоємців у померлого не було, позивачка як племінниця є спадкоємицею на спадщину на частку свого батька ОСОБА_4 11 лютого 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Курило Я.О. з заявою про відкриття спадщини за законом. Після чого була відкрита спадкова справа № 63740275. Під час підготовки документів, з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно позивачці стало відомо, що приватним нотаріусом Рильською Л.С. було зареєстровано право власності на вказану квартиру на відповідачку ОСОБА_2 , яка стала власником на підставі договору довічного утримання від 25.10.2018 року №1528. Однак, вказаний договір позивачка вважає недійсним, оскільки її дядько мав повторний інфаркт і причиною смерті був інфаркт, тому він не міг усвідомлювати своїх дій. Крім того, позивачка вважає, що відповідачка навмисно ввела в оману померлого і він міг таким чином погодитись на укладення договору, а тому ОСОБА_1 просить суд на підставі ст. ст. 225, 229 ЦК України визнати договір довічного утримання укладений між ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_2 недійсним, скасувати реєстрацію права власності та визнати право власності на спадщину.
Рішенням Деснянського районного суд м. Києва від 31 січня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна про визнання договору довічного утримання недійсним, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на спадщину - відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
 
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що умова договору довічного утримання щодо надання відчужувачеві довічного матеріального забезпечення не виконувалась відповідачем. Наголошує, що ОСОБА_2 не надала суду будь-яких фінансових документів про виконання умов договору. А саме: сплати грошових коштів 2000 грн  на листопада 2018 року на користь ОСОБА_3 , а враховуючи, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , сплати на користь ОСОБА_5 до 25 листопада 2018 року також суму розміром 2000 грн.
 
Апелянт, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 143/280/17, звертає увагу суду на те, що факт виконання зобов`язання за договором позики не може бути доведений за допомогою пояснень сторони і показань свідка.
 
Окрім того, апелянт вказує, що відповідач не здійснювала догляд (опікування), ОСОБА_3 , а також не виконала умову договору щодо поховання ОСОБА_3 у разі його смерті. 
 
На думку апелянтки, вказані обставини підтверджують, що ОСОБА_2 в односторонньому порядку відмовилась від виконання умов Договору довічного утримання від 25 жовтня 2018 року на користь ОСОБА_3 , тим самим визнавши його нікчемність та недійсність.
 
Також апелянт зазначає, що інвалідність ОСОБА_3 та його стан здоров`я були використані відповідачкою психологічно для укладення спірного договору. Вказує, що ОСОБА_3 не потребував допомоги на купівлю ліків чи грошової допомоги на оплату комунальних послуг та їжі, сам утримував трикімнатну квартиру.
 
У апеляційній скарзі апелянт посилається на правову позицію Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 та правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц.
 
На думку апелянтки, наслідком визнання договору довічного утримання від 25 жовтня 2018 року недійсним є застосування реституції, тобто повернення сторін у первинний стан.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
05 червня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, надісланий представником відповідачки - адвокатом Жекалом Ігорем Сергійовичем.
 
У вказаному відзиві відповідачка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначає, що твердження апелянта щодо неналежного виконання відповідачем умов договору довічного утримання були встановлені судом першої інстанції при розгляді справи. Наголошує, що повідомлені суду факти свідчать про реальність укладеного договору довічного утримання від 25 жовтня 2018 року та виконання відповідачем його умов у повному обсязі. Просить урахувати й те, що оспорюваний договір був посвідчений нотаріусом у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам. Вказує, що апелянт не спростувала вказані обставини та презумпцію правомірності правочину.
 
Також відповідач звертала увагу суду на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 676/2884/19, про те, що невиконання відповідачем умов договору довічного утримання не є підставою для визнання його недійсним, а може бути підставою для звернення до суду з позовом про його розірвання. Натомість для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
У судовому засіданні апелянтка та представник апелянтки просили апеляційну скаргу задовольнити на підставі наведених в ній доводів. 
 
Відповідачка та її представник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Інші учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору довічного утримання від 25 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., зареєстрованим в реєстрі № 1528, вбачається, що ОСОБА_3 відчужив (передав у власність) набувачу ОСОБА_2 , належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , а набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача матеріальним забезпеченням довічно, а також усі види догляду.
На момент укладення спірного договору жодних обтяжень на відповідне майно не існувало та не було зареєстровано. Цей факт було перевірено нотаріусом під час посвідчення договору.
Згідно з копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору довічного утримання ОСОБА_3 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також, у ході розгляду справи стороною позивача не було доведено будь-яких інших фактів, які на момент укладання договору могли вплинути на неправильне сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин правочину, його волевиявлення, дійсного усвідомлення значення своїх дій, та виступати підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 225 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав. 
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання правочину недійсним.
 
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
 
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до статті 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
 
Правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, в якому не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
 
Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України суду має встановити неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, враховуючи сукупність зібраних доказів у справі.
 
У статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено презумпцію психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, допоки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
 
Для визначення тимчасового стану особи, за якого вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, є обов`язковим призначення судово-психіатричної експертизи.
 
Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
 
Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку експертизи, так й інших доказів.
 
Умовою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України, може бути виключно абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок судової експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
 
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та підтримані висновками у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).
 
Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не надано належних, допустимих та достатніх  доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору довічного утримання ОСОБА_3 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи стороною позивачки заявлено не було.
 
Таким чином, апеляційний суд повною мірою погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачкою передбачених частиною першою статті 225 ЦК України підстав для визнання недійсним договору довічного утримання від 25 жовтня 2018 року.
Посилання апелянтки на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 143/280/17 апеляційний суд відхиляє та зазначає, що у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 та від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16, міститься підхід, згідно з яким подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
А відтак, зважаючи на те, що правовідносини щодо стягнення боргу за договором позики, що були предметом розгляду у справі, вказаній апелянткою, не є подібними до правовідносин у даній справі, такі правові висновки не можуть бути застосовані апеляційним судом у даній справі.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що іншою підставою для визнання договору довічного утримання недійсним позивачка зазначала ст. 229 ЦК України.
Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Поряд з цим, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що всі доводи апеляційної скарги позивачки повністю зводяться до невиконання (неналежного виконання) відповідачкою умов договору довічного утримання, що не можебути підставою для визнання такого договору недійсним за обраним позивачкою способом захисту своїх прав, а могло б бути підставою для звернення до суду з позовом про його розірвання.
 
Крім того, колегія суддів виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після його укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
 
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 676/2884/19.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
 
Отже, узагальнюючи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка за обраним нею способом захисту своїх прав не довела, що на момент укладення оспорюваного договору довічного утримання ОСОБА_3   не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними або вчинив правочин внаслідок помилки, а доводи апелянтки про невиконання або неналежне виконання відповідачкою умов оспорюваного правочину не є підставою для визнання його недійсним.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі РуїзТорія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.
За наведених обставин доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суд м. Києва від 31 січня 2023 року - залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суд м. Києва від 31 січня 2023 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                     Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                  О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова