ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 535/848/21  Номер провадження 22-ц/814/3838/23	Головуючий у 1-й інстанції Мальцев С.О.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Чемерис А.К. 
учасники справи:
представник відповідача ОСОБА_1 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Бурова компанія «Букрос» в особі керуючого санацією Тищенко Оксани Іванівни

на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 28 квітня 2023 року, ухвалене суддею Мальцевим С.О., повний текст рішення складено – 08 травня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Бурова компанія «Букрос», в особі керуючого санацією Тищенко Оксани Іванівни про стягнення проіндексованої заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

25 серпня 2021 року представник ОСОБА_2 –адвокат Сідько С.І. звернулася до суду з позовом до ПАТ «Бурова компанія «Букрос» в особі керуючого санацією Тищенко Оксани Іванівни про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 28.03.2013 року по 23.02.2021 року в сумі 360 404,93 грн. та заборгованість по невиплаченій заробітній платі з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 28.03.2013 року по 23.02.2021 року в сумі 30 619, 29 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 працював у ВАТ «БК «Букрос» на посаді начальника бурової №201. Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 28 березня 2013 року у справі №1613/999/2012 року визнано незаконним та скасовано наказ №76 від 17.09.2009 року по ВАТ «Бурова компанія «Букрос» про звільнення з посади начальника бурової № 201 Сорочинська ОСОБА_2 . Зобов`язано ВАТ «Бурова компанія «Букрос» змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_2 й вказати «Звільнений за ст. 39 КЗпП України, в зв`язку з порушенням власником законодавства про працю.» Стягнуто з ВАТ «Бурова компанія «Букрос» на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 120 404,73 грн., моральну шкоду в розмірі 1 500 грн. та судові витрати по справі в розмірі 7000 грн. Зазначені судові рішення ПАТ «БК «Букрос» не виконано, заборгованість із заробітної плати позивачеві не виплачено. За таких обставин ОСОБА_2 на підставі ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми боргу, всього 391 024,22 грн.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 28 квітня 2023 року позовну заяву  ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Бурова компанія «Букрос» в особі керуючого санацією Тищенко Оксани Іванівни про стягнення проіндексованої заробітної плати - задоволено повністю.
Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства «Бурова компанія «Букрос» на користь  ОСОБА_2 заборгованість по невиплаченій заробітній платі з урахуванням установленого індексу інфляції за період з 28.03.2013 року по 23.02.2021 року в сумі 360 404, 93 грн.
Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства «Бурова компанія «Букрос» на користь  ОСОБА_2 заборгованість по невиплаченій заробітній платі з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 28.03.2013 року по 23.02.2021 року в сумі 30 619, 29 грн..
Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час розгляду даної справи, рішення суду про стягнення заборгованості у загальному розмірі 128 904,73 грн. звернено до примусового виконання та не виконане, що підтверджується копіями постанов ВП №41412663, виданих старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області, оригінали яких знаходяться в матеріалах виконавчого провадження. За результатами розгляду справи суд першої інстанції визнав, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості із заробітної плати, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

В апеляційній скарзі ПАТ «Бурова компанія «Букрос» в особі керуючого санацією Тищенко О.І., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права при визначенні підсудності даної справи. Зазначає, що справа повинна розглядатися у порядку господарського судочинства, оскільки господарським судом у 2006 році порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «БК «Букрос». Тобто, у даному випадку, предметом судового розгляду є кредиторські вимоги до боржника ПАТ БК «Букрос», який знаходиться в процедурі санації, тобто вказаний спір у справі є майновим спором щодо боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, а тому спір підлягає розгляду в межах справи про банкрутство (справа №18/257). 

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 28 березня 2013 року у справі №1613/999/2012 року вирішено: визнати незаконним та скасувати наказ №76 від 17.09.2009 року по ВАТ «Бурова компанія «Букрос» про звільнення з посади начальника бурової №201 Сорочинська  ОСОБА_2 . Зобов`язано ВАТ «Бурова компанія «Букрос» змінити формулювання причин звільнення  ОСОБА_2 й вказати «Звільнений за ст. 39 КЗпП України, в зв`язку з порушенням власником законодавства про працю». Стягнуто з ВАТ «Бурова компанія «Букрос» на користь  ОСОБА_2 кошти в сумі 120 404,73 грн. Стягнуто з ВАТ «Бурова компанія «Букрос» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 1 500 грн. Стягнуто з ВАТ «Бурова компанія «Букрос» на користь  ОСОБА_2 судові витрати по справі в розмірі 7000 грн. Стягнуто з ВАТ «Бурова компанія «Букрос» на користь держави судовий збір в розмірі 1318 грн. (т.1 а.с 10-12)

Згідно вказаного судового рішення судом першої інстанції встановлено, що наказом ВАТ Бурова компанія «Букрос» №55-К від 18.11.2008 року  ОСОБА_2 був прийнятий на посаду начальника бурової №201 з 24 листопада 2008 року.

Згідно наказу №76 від 17.09.2009 року позивач  ОСОБА_2 був звільнений з посади начальника бурової №201 «Сорочинська» на підставі ст. 38 КЗпП України.

Постановою Київського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2009 року керівника підприємства визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КпАП України, за порушення трудового законодавства, в тому числі, за порушення, на які посилався позивач.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема, у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того факт порушення відповідачем законодавства про працю в частині правильності нарахування заробітної плати підтверджується висновком №1 судово-економічної експертизи від 04 лютого 2013 року, поведеною експертами Полтавського бюро судово-економічної експертизи та аудиту, в якому експерт, відповідаючи на поставлене запитання: «Які порушення вимог нормативних актів, що регламентують ведення бухгалтерського обліку і контролю по нарахуванню заробітної плати і відрахуванню із заробітної плати  ОСОБА_2 за період його роботи у ВАТ Бурова компанія «Букрос» мали місце?», зазначив, що при проведенні нарахувань, утримань та виплат заробітної плати ОСОБА_2 за період його роботи у ВАТ «Бурова компанія «Букрос» було порушено п. 1, п. 5 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.п. 2.4 п. 2 Положення «Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 року в частині невідповідності проведених розрахунків даним первинних бухгалтерських документів та при їх різному тлумаченні; ст. 106 КЗпП України щодо проведення оплати роботи в надурочний час в підвищеному розмірі; ст. 107 КЗпП України в частині обмеження відрахувань із заробітної плати; ст. 128 КЗпП України в частині обмеження розміру відрахувань із заробітної плати, згідно наданої копії вищезазначеного висновку (т.1 а.с. 15-22).

За результатами розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що на час розгляду даної справи рішення суду про стягнення заборгованості загальним розміром 128 904,73 грн. звернено до примусового виконання та не виконане, що підтверджується копіями постанов ВП №41412663, виданих старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області, оригінали яких знаходяться в матеріалах виконавчого провадження (т.1 а.с. 13-14,84).

За таких обставин, оскільки вказане грошове зобов`язання відповідач порушив, у зв`язку із чим у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, тому  ОСОБА_2 звертається до суду з даним позовом до ВАТ «Бурова компанія «Букрос».

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, судом першої інстанції враховані висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження N 14-16цс18) про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно наданого розрахунку заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період, заборгованість по невиплаченій заробітній платі з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 28.03.2013 року по 23.02.2021 року становить 360 404,93 грн., а заборгованість по невиплаченій заробітній платі з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 28.03.2013 року по 23.02.2021 року становить 30 619,29 грн. (т.1 а.с. 23). 

Таким чином, суд першої інстанції зазначив, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

На підставі аналізу зазначених норм, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості із заробітної плати, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

За положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Станом на 23.02.2021 року сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення становить 360 404, 93 грн., три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення – 30 619, 29 грн., що в підсумку складає 391 024,22 грн. (т.1 а.с 23). Вказана сума підлягає стягненню на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України з відповідача на користь позивача.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом спору є стягнення на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України заборгованості по невиплаченій заробітній платі з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 28.03.2013 року по 23.02.2021 року в сумі 360 404,93 грн. та заборгованості по невиплаченій заробітній платі з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 28.03.2013 року по 23.02.2021 року в сумі 30 619, 29 грн. 
Щодо підсудності даної справи, колегія суддів зазначає наступне. 

Згідно матеріалів справи встановлено, що ухвалою Господарського суду Полтавської області від 18 липня 2006 року порушено провадження у справі №18/257 про банкрутство ВАТ «БК «Букрос».

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 12,20 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 грудня 2019 року у справі №926/358/19 зазначено, що: «вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи у спорах фізичної особи з майновими вимогами до боржника, суди повинні враховувати положення пункту 11 розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2343-XII, вимоги статті 15 ЦПК України, статті 12 ГПК України та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника. Згідно усталеної практики Великої Палати Верховного Суду справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19.01.2013, не впливають на визначення юрисдикції спорів пов`язаних із вимогами до боржника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 456/20/26-ц, від 26.06.2018 у справі № 372/3584/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 541/459/17, від 20.03.2019 у справі № 761/20612/15-ц, від 03.04.2019 у справі № 1609/6643/12, від 24.04.2019 у справі № 1609/10810/12, від 02.10.2019 у справі № 199/236/18 тощо). Пунктом 7 частини першої статті 12 ГПК України (у редакції до 15.12.2017) передбачено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство. Згідно із частиною дев`ятою статті 16 ГПК України (у редакції до 15.12.2017) справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Відповідно до частини четвертої статті 10 Закону про банкрутство № 2343-XII (у редакції з 19.01.2013) суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України. При цьому частиною першою статті 20 цього ж Закону передбачено підстави, за яких можуть бути визнані недійсними правочини або майнові дії, вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство. З огляду на зміст наведених норм вимоги про визнання недійсними правочинів підлягають розгляду в межах справи про банкрутство у випадках, коли їх стороною є безпосередньо боржник (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 918/420/16). У разі пред`явлення до суду позову до боржника щодо якого порушено провадження у справі про банкрутство до 19.01.2013 вирішуючи питання щодо підсудності спору, суд має керуватися приписами Закону про банкрутство в редакції Закону № 2343-XII та чинних процесуальних законів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №1609/10810/12 (провадження № 14-15цс19) вказано, що: «вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи у спорах фізичної особи з майновими вимогами до боржника, суди повинні враховувати положення пункту 1-1 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII, вимоги статті 15 ЦПК України, статті 12 ГПК України та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника. Справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення юрисдикції спорів фізичної особи з майновими вимогами до боржника і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Аналогічний висновок зроблено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 456/20/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 372/3584/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 541/459/17 та інших, і підстав для відступу від нього не вбачається».

З урахуванням того, що справа про банкрутство ВАТ «БК «Букрос» порушена 18 липня 2006 року, то висновок суду першої інстанції про розгляд цього позову у межах цивільного судочинства є правильним, а доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при визначенні підсудності даної справи є безпідставними.
Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування припису частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Проте, колегія суддів вважає, вимога ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та індексу інфляції від простроченої суми заборгованості з виплати заробітної плати є безпідставною, оскільки відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц погодилася з цим висновком суду та звернула увагу, що у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) (пункт 32.1 постанови від 16 травня 2018 року).
Однак Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
З врахуванням викладеного, за результатами розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України заборгованості по невиплаченій заробітній платі з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 28.03.2013 року по 23.02.2021 року в сумі 360 404,93 грн. та заборгованості по невиплаченій заробітній платі з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 28.03.2013 року по 23.02.2021 року в сумі 30 619, 29 грн., тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч.4, 5 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати покладаються на позивача в разі відмови в позові.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору. Відповідач Публічне акціонерне товариство «Бурова компанія «Букрос» в особі керуючого санацією Тищенко Оксани Іванівни при подачі апеляційної скарги сплатило судовий збір у розмірі 5 865,36 грн., який підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Бурова компанія «Букрос» в особі керуючого санацією Тищенко Оксани Іванівни – задовольнити частково.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 28 квітня 2023 року – скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Бурова компанія «Букрос» в особі керуючого санацією Тищенко Оксани Іванівни про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 28.03.2013 року по 23.02.2021 року в сумі 360 404,93 грн. та заборгованості по невиплаченій заробітній платі з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 28.03.2013 року по 23.02.2021 року в сумі 30 619, 29 грн. – відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, понесені Публічним акціонерним товариством «Бурова компанія «Букрос» в особі керуючого санацією Тищенко Оксани Іванівни у розмірі 5 865,36 грн., компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

       Повний текст постанови складено 08 листопада 2023 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                        О. А. Лобов                В.М. Триголов