Справа № 161/12059/23 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/954/23  	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
16 жовтня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Данилюк В.А.,  Здрилюк О.І.,  
з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,
скаржника ОСОБА_1 ,
представників державної виконавчої служби: Данилевич Л.І., П`ясецького Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення старшого державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мирончук Оксани Петрівни, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 серпня 2023 року,

                                                 В С Т А Н О В И В:

18.07.2023 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Першого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) Мирончук О.П. Свої вимоги мотивує тим, що у нього в АТ КБ «Приватбанк» відкритий картковий рахунок НОМЕР_1 , на який він отримує пенсію. Однак, у травні 2023 року йому стало відомо про блокування його рахунків у АТ КБ «Приватбанк». Як було ним з`ясовано, причиною цьому стала постанова державного виконавця Мирончук О.П. про арешт коштів боржника від 15.09.2022 року у виконавчому провадженні № 69566358. Вказує, що накладення арешту на його пенсійний рахунок є неправомірним, а також позбавляє його можливості виконувати свої зобов`язання перед іншими кредиторами. Враховуючи наведене, а також те, що про існування оскаржуваної постанови він дізнався лише 15.07.2023 року, просить суд поновити йому процесуальний строк на звернення до суду з даною скаргою та за наслідком її розгляду: визнати протиправними дії суб`єкта оскарження щодо винесення постанови про арешт коштів боржника від 15.09.2022 року у виконавчому провадженні № 69566358; визнати протиправними дії суб`єкта оскарження щодо надіслання даної постанови для виконання АТ КБ «Приватбанк»; визнати недійсною (скасувати) оскаржувану постанову від 15.09.2022 року.
21.08.2023 року та повторно 28.08.2023 року заявник ОСОБА_1 подав до суду заяву, у якій просить суд за наслідками розгляду його справи закрити виконавче провадження № 69566358 та скасувати усі прийняті в його рамках постанови, оскільки Перший ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів), яким здійснювалося дане виконавче провадження, припинив свою діяльність (а.с. 25, 44).
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 серпня 2023 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мирончук О. П., щодо винесення постанови про арешт коштів боржника від 15 вересня 2022 року у виконавчому провадженні № 69566358.
Скасовано постанову старшого державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мирончук О. П. про арешт коштів боржника від 15 вересня 2022 року, винесену у виконавчому провадженні № 69566358.
В задоволенні іншої частини вимог скарги відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції, в частині відмови у визнанні протиправними дій державного виконавця Мирончук О.П., щодо надіслання даної постанови для виконання АТ КБ «Приватбанк» та відмови у закритті виконавчого провадження, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким його скаргу задовольнити повністю.
В апеляційній скарзі Відділ ДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Заслухавши ОСОБА_1 , державних виконавців, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а апеляційна скарга Відділу ДВС підлягає до задоволення.
З матеріалів справи вбачається, що на виконанні в Відділі ДВС у місті Луцьку перебуває виконавче провадження №69566358 відкрите на підставі виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 3000,00 грн. на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
04.08.2022 року, керуючись статтями 3,4,24,25,26,27 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження АСВП 69566358.
В процесі примусового виконання державним виконавцем вжито заходів примусового виконання рішень. З метою перевірки майнового стану боржника подано запити до відповідних органів, що здійснюють реєстрацію та облік майна, щодо надання інформації про наявність або відсутність у боржника рухомого та нерухомого майна, коштів, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення боргу.
15.09.2022 року, з врахуванням ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт коштів боржника.
Відповідно до статті 129 -1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно із частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, — і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
За змістом статей 1, 5 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі (стаття 56 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до частини третьої статті 52 Закону № 1404-VIII не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Згідно з абзацом другим частини другої статті 59 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.
Відповідно до частин першої та другої статті 68 Закону № 1404-VIII стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи (частина третя статті 68 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до частини першої статті 70 Закону № 1404-VIII розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року в справі № 756/8815/20 вказано, що «встановлення відрахувань у певному відсотковому визначенні від заробітної плати боржника покликане гарантувати людині право на своєчасне, у передбачені законом строки, одержання винагороди за працю, що становить одне з основних трудових прав людини, тому й законодавець обмежив розмір будь - яких утримань із заробітної плати, і таке обмеження є законодавчо встановленою забороною на накладення арешту на заробітну плату, що виплачена боржнику після таких утримань, або частину заробітної плати, що перевищує граничну межу таких відрахувань. Накладення арешту на кошти, що складають заробітну плату боржника після здійснення утримань із неї за виконавчими документами та понад встановлений законом розмір для відрахувань із заробітної плати, є надмірним тягарем для боржника та порушенням його прав на одержання винагороди за працю та достойні умови життя. Таким чином, не може бути накладений арешт на кошти що складають заробітну плату боржника після фактичного здійснення утримань із неї за виконавчими документами та на усі кошти заробітної плати боржника поза межами дозволених законом розмірів відрахувань із такої заробітної плати, а якщо такий арешт накладений, то він має бути знятий. При цьому на кошти, що знаходяться на рахунках та які не є коштами, що складають заробітну плату, таке обмеження не розповсюджується. При цьому передбачене абзацом другим частини другої статті 59 Закону № 1404-VIII зобов`язання виконавця зняти арешт на підставі повідомлення банку не виключає зняття такого арешту на підставі повідомлення боржника, та за наслідками здійснення контролю за правильністю стягнення на підставі наданих звітів про стягнення, оскільки у відповідності до підпункту 1 частини четвертої статті 59 цього закону підставами для зняття виконавцем арешту з майна боржника або його частини є отримання ним документального підтвердження, що звернення стягнення на такі кошти боржника заборонено законом. Одночасно слід звернути увагу, що наявність у виконавчому провадженні звітів підприємства, установи, організації, фізичної особи-підприємця, що здійснюють боржнику певні виплати про нарахування доходів та розмір утримань з цього доходу на погашення боргу, надає можливість виконавцю здійснювати не тільки контроль за правильністю такого утримання, а й можливість визначення розмір коштів, які складають дохід боржника, з якого здійснення стягнення неможливе. Враховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що у випадку, коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника-фізичної особи, що знаходяться на рахунку боржника та є заробітною платою боржника, виконавцю не вдалось виявити правову природу (статус) цих грошових коштів, як коштів на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки зазначених звітів».
З пояснень скаржника та державного виконавця встановлено, що боржником не подавалась державному виконавцю заява з проханням про скасуванням накладеного арешту, та не надавались належні докази, які б підтверджували, що арештовані рахунки використовуються боржником для отримання пенсії.
З матеріалів справи вбачається, що оскарженою постановою державного виконавця (а.с. 6) накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті в банківських установах на ім`я ОСОБА_1 .. При цьому державний виконавець визначила порядок виконання зазначених постанов, із застереженням щодо неможливості накладення арешту на рахунки та/або звернення стягнення на які заборонено законом. 
Мотиви суду першої інстанції та установлені обставини не містять відомостей, що на момент винесення вказаної постанови старший державний виконавець мала інформацію, що відповідні рахунки відкриті на ім`я ОСОБА_1   є «пенсійні» та/або на них зараховується пенсія (грошове забезпечення) і розмір коштів, що складають  пенсію на цих рахунках.
За таких обставин відсутні підстави для задоволення вимог скарги   ОСОБА_1 про визнання неправомірними дії старшого державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мирончук О. П., щодо винесення постанови про арешт коштів боржника від 15 вересня 2022 року у виконавчому провадженні № 69566358 та скасування відповідно постанови.
Вимоги про скасування арешту з карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ КБ « ПриватБанк»,  боржник не заявляв. 
Під час винесення постанови про накладення арештів на рахунки боржника державний виконавець діяла в межах своїх повноважень, з метою виконання рішення суду про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20) зроблено такі висновки: «Виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. Саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх обліковування на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»
Однак такого повідомлення, від банків, що обслуговують боржника не надходили та в матеріалах справи не містяться.
Не підлягає до задоволення вимога про закриття (закінчення) виконавчого провадження № 69566358.
Як на правову підставу для задоволення вказаної вимоги заявник посилається на те, що Перший ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) є ліквідованим, а тому такої установи наразі не існує.
Судом встановлено, що  ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (попередня назва – Перший ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів)) є суб`єктом, який вправі здійснювати виконавче провадження № 69566358, а тому доводи заявника ОСОБА_1 про зворотне є безпідставними.
Крім того, сторонами даного провадження не надано, а судом не здобуто жодних доказів, які б вказували на існування обставин, передбачених ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», достатніх для завершення виконавчого провадження № 69566358.
Доводи апеляційної скарги боржника зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції, викладених в оскарженій ухвалі в частині відмовлених вимог скарги, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.
Доводи апеляційної скарги відділу ДВС знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, а тому з врахуванням вимог ст. 376 ЦПК України, ухвалу суду першої інстанції, в частині часткового задоволення скарги, необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 , в частині визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Першого відділу  державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мирончук О. П. та скасування постанови про арешт коштів боржника від 15 вересня  2022 року у виконавчому провадженні № 69566358.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 371, 372, 374, 376, 382, 383, 384, ЦПК України,  суд

                                                   У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задовольнити.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 серпня 2023 року,  в частині часткового задоволення скарги, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 , в частині визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Першого відділу  державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мирончук Оксани Петрівни та скасувати постанову про арешт коштів боржника від 15 вересня  2022 року у виконавчому провадженні № 69566358.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: