ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 595/524/18	Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/451/23 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючого - Гірський Б.О. 
Суддів -  Дикун С. І., Хома М. В., 
за участю секретаря - Панькевич Т.І. 
відповідачки ОСОБА_1 ; 
представників позивача та відповідача ОСОБА_2  

       розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 595/524/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2019 року, ухваленого суддею Федорончуком В.Б., повний текст якого складено 21 лютого 2021 року, в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, -
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні будинком по АДРЕСА_1 шляхом виселення.
Позов мотивований тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Порохова Бучацького району його матері ОСОБА_10 в порядку спадкування, згідно рішення Бучацького районного суду від 14 жовтня 2013 року, він став власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . 
У зв`язку із не проживанням в цьому населеному пункті він вирішив будинок продати, а купити його, з метою проживання сина із сім`єю, виявила бажання сусідка ОСОБА_11 , мама відповідача ОСОБА_2 . Їм було повідомлено про намір продати житловий будинок за 12 000 дол. США, і з ціною продажу будинку ОСОБА_11 погодилася, однак остаточної згоди на продаж майна з нею досягнуто не було, оскільки вона не мала тієї суми, за яку домовилися продати будинок.
Посилався на те, що будь-якого правочину на відчуження житлового будинку ні з ОСОБА_11 , ні з відповідачами у справі не укладав, жодної згоди на вселення та користування житловим будинком відповідачам не надавав, вони не є його родичами, добровільно виселитись відмовляються, їхнє проживання перешкоджає йому належним чином користуватися та розпоряджатися будинком, який має намір продати, він з 2016 року вживає заходи щодо їх виселення.
Просив усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження майном шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 і неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_8 з жилого будинку, який розташований на АДРЕСА_1 .
Рішенням Бучацького районного суду від 15 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Справа переглядалася судами неодноразово.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не враховано той факт, що він є власником житлового будинку, жодного правочину на його відчуження не укладав та згоди на вселення відповідачів в будинок не надавав. 
Вказує, що відповідачі не є ні власниками, ні наймачами спірного житлового будинку, не зареєстровані у ньому, не є членами його сім`ї, користуються будинком без належної правової підстави та добровільно виселятися не бажають.
Звертає увагу на те, що рішення в даній справі постановлено всупереч вимогам ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 109, 116 ч.3 ЖК України, які встановлюють непорушність права власності та наділяють саме власника правом володіння, користування, розпорядження своїм майном, а також визначають способи захисту такого права. 
Вважає, що судом не враховано правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 16.11.2016 року в справі № 6-709цс16 та від 22.06.2017 року в справі №6-2010цс 16, Верховного Суду, викладених у постановах від 27.02.2019 року в справах №№ 357/7940/16-ц, 280/342/18 та від 04.03.2019 року в справі № 143/1410/17.
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що між ОСОБА_11 існувала усна домовленість про купівлю-продаж зазначеного будинку для сина з сім`єю за ціною, узгодженою з позивачем, у розмірі 12 000 дол. США. На сплату вказаної домовленості ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_11 72 000 грн., а його дочка ОСОБА_12 - 1 800 дол. США., у зв`язку з чим ОСОБА_2 разом з сім`єю влітку 2014 р. зі згоди позивача вселились у вказаний будинок.
       Зазначає, що відповідачі сплативши позивачу обумовлену суму фактично прийняли будинок у свою власність, вселившись в нього, з огляду на положення ст.41 Конституції України, п.6 ст.3 ЦК України, ст.692 ЦК України, і як добросовісні набувачі правомірно очікували добросовісності дій зі сторони позивача як продавця, що за правилами ст.203, ст.657 ЦК мали б бути здійсненні шляхом укладення договору купівлі-продажу.
       В ході розгляду Бучацьким районним судом Тернопільської області від 16.12.2020 р. кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за №12016210060000100 від 16.03.2016 р. про вчинення ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України (заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), що завдало значної шкоди потерпілому) встановлено, що ОСОБА_3 , не маючи реального наміру на відчуження ОСОБА_11 житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , відмовився від укладення письмового договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку чи повернення сплачених за нього ОСОБА_11 коштів.
       Відповідачі фактично добросовісно придбали житловий будинок у власність, висновки позивача про безпідставність їх вселення через відсутність письмової угоди про порядок користування будинком є взаємовиключними. Крім того, позивач не навів, а суд не встановив фактів та доказів проникнення відповідачів в належний позивачу на праві власності житловий будинок.
       Зазначає, що проживання відповідачів, в тому числі їх малолітніх дітей з 2014 року у спірному житловому будинку по АДРЕСА_1 , незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції. Іншого житла у них немає. Відповідачі сплачують витрати на утримання будинку, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, тобто мають тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом.
       Вважає, що позивач не навів аргументів, що саме виселення відповідачів із спірного будинку зумовлюється виправданими, відповідним і достатніми причинами, або ж існує нагальна суспільна потреба, і саме такий спосіб втручання у право на житло, як виселення є пропорційним законній меті - захисту його права власності.
       В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Процько І.Я. апеляційну скаргу в її межах підтримав, посилаючись, на доводи викладені в ній.
       Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Суп М.Б. проти доводів апеляційної скарги заперечила, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
       Відповідачка ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечила, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. 
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 31 березня 2014 року є власником житлого будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 .
Купити зазначений будинок для сина з сім`єю за ціну, узгоджену з позивачем у розмірі 12 000,00 дол. США, виявила бажання мати відповідача ОСОБА_2 , яка проживає по сусідству.
Відповідно до розписки ОСОБА_3 , 11 березня 2014 року він отримав від ОСОБА_11 (матері відповідача ОСОБА_2 ) грошові кошти у сумі 72 000,00 грн.
Згідно із письмовою розпискою дочки позивача ОСОБА_13 ( ОСОБА_14 ), вона 23 червня 2015 року отримала від ОСОБА_11 грошові кошти у сумі 1 800,00 дол. США (39 600,00 грн) як борг за будинок, розташований у селі Порохова Бучацького району Тернопільської області.
У спірному будинку відповідачі проживають з літа 2014 року.
З приводу шахрайських дій позивача, пов`язаних із зволіканням в оформленні договору купівлі-продажу спірного будинку, мати відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_11 зверталася до правоохоронних органів.
Ухвалою Бучацького районною суду Тернопільської області від 11 березня 2016 року зобов`язано Бучацьке відділення поліції Теребовлянського відділу поліції ГУ НП у Тернопільській області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_11 від 18 листопада 2015 року про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України.
16 березня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№12016210060000100 внесено відомості за заявою ОСОБА_11 про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України та розпочато досудове розслідування.
16 травня 2018 року постановою Теребовлянської місцевої прокуратури скасовано постанову слідчого відділу Бучацького відділення поліції Теребовлянського відділу поліції ГУ НП у Тернопільській області про закриття кримінального провадження № 12016210060000100 від 16 березня 2016 року.
19 лютого 2018 року ОСОБА_3 надіслав відповідачам претензію про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.
19 березня 2018 року до Бучацького відділення поліції Теребовлянського відділу поліції ГУ НП у Тернопільській області з приводу незаконного проживання невідомих громадян у належному йому спірному будинку звернувся ОСОБА_3 . У ході перевірки звернення встановлено, що в цьому будинку проживають ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_9 , а також діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 без реєстрації з 2014 року по день надання відповіді на звернення (30 березня 2018 року). Будь-яких документів про право власності на відповідний жилий будинок з надвірними будівлями і спорудами у ОСОБА_2 немає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та достовірними доказами факт самовільного вселення відповідачів у належний йому на праві власності будинок.
Із такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).
Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 406 ЦК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 
13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)). Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що відповідачі не є власниками чи наймачами спірного житлового будинку, не зареєстровані у ньому, не є членами сім`ї позивача, користуються будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажають. Відтак, вимоги позивача, який є власником спірного житлового будинку, про виселення відповідачів обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Оцінюючи виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , неповнолітнього ОСОБА_8 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд апеляційної інстанції вважає, що припинення права користування відповідачами спірним житлом шляхом їх виселення відповідає такому критерію, оскільки відповідачі забезпечені іншим житлом, зокрема, на момент вселення мали зареєстроване місце проживання та на даний час з реєстрації не зняті.
За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області від 23.08.2023 року ОСОБА_2 з 21.03.1997 р. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_15 (з 25.12.1997 р.), ОСОБА_4 (з 23.06.1998 р.), ОСОБА_5 (з 26.04.2000 р.), ОСОБА_6 (з 24.07.2002 р.), неповнолітній ОСОБА_8 (з 24.02.2011 р.) зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .
З пояснень відповідачки ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції вбачається, що до вселення в спірне житло, в 2014 році, вони проживали в будинку матері її першого чоловіка в селі Космирин Чортківського району. Після смерті свекрухи, а потім смерті першого чоловіка, вона успадкувала цей житловий будинок. Вважає його аварійним, оскільки протягом дев`яти років там ніхто не проживає. 
Також пояснила, що матір її теперішнього чоловіка ОСОБА_11 , проживає по сусідству в будинковолодінні по АДРЕСА_3 , яке складається з двох житлових будинків, один з яких пустує після смерті її матері, а в іншому проживає вона разом із сім`єю дочки. За вказаною адресою прописаний її теперішній чоловік — ОСОБА_2 , він проживав разом із бабусею.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені ОСОБА_3 у розмірі 1057,20 грн. за розгляд апеляційної скарги слід стягнути з відповідачів.
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – задовольнити.
       Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2019 року - скасувати.
       Ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діє у своїх інтересах і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення - задовольнити. 
       Усунути ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження майном шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із житлового будинку по АДРЕСА_1 .
       Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_7 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_6 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) в користь ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: с.Романівка, Тернопільський район, Тернопільська область, РНОКПП НОМЕР_1 ) по 140 грн. 96 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та по 211 грн. 44 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
       Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 11 жовтня 2023 року.

Головуючий Гірський Б.О.
Судді: Хома М.В.
Дикун С.І.