КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                              
справа №757/75083/17-ц                                           Головуючий у 1 інстанції: Остапчук Т.В.
провадження №22-ц/824/8344/2023                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
14 листопада 2023 року                                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,
 при секретарі: Курченко С.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Замковенка Миколи Івановича - представника ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності, -
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про визнання майна особистою власністю 
Свої вимоги обгрунтовував тим, що у квітні 2013 року за його особисті грошові кошти ним було придбано квартиру АДРЕСА_1 за 280 000 доларів США, а у серпні 2013 року за свої власні та позичені грошові кошти він купив спірний автомобіль за 65 000 доларів США . 
Зазначав, що всього він витратив на покупку квартири і автомобіля 345 000 доларів США, тому просив визнати їх особистою власністю. 
У квітні 2019 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності на квартиру та автомобіль.
Зустрічний позов обґрунтовує тим, що відповідно розписки, нею 09 листопада 2012 року отримано у ОСОБА_3 суму коштів  у розмірі 38 5000 доларів США для подальшого придбання особисто для себе квартири та автомобіля, а тому просила визнати їх особистою власністю. 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року в позові   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
В іншій частині відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 8827 грн.
В апеляційних скаргах ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного відмовити.
Скарги обґрунтовані тим, що аналіз зустрічного позову, поданого ОСОБА_2 , про визнання за нею особистої приватної власності на спірну квартиру свідчить про те, що вказаний зустрічний позов поданий нею з метою підтвердження в судовому порядку її права власності на майно, проте чинним законодавством не передбачено звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно для підтвердження права власності за встановлених обставин у даній справі, тому вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .
Доводи представника ОСОБА_2 - адвоката Мухи О.О. вказаного висновку не спростовують та не свідчать про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за нею особистої приватної власності на спірну квартиру з врахуванням того, що правочин, на підставі якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності, є чинним, а також того, що рішення суду не може підміняти юридичний механізм набуття права власності.
За таких обставин, вважає, що ОСОБА_2 обрала не належний спосіб захисту прав.
Крім того, вважає за необхідне зазначити, що зустрічний позов ОСОБА_2 був прийнятий судом до провадження поза межами процесуальних строків, передбачених цивільно-процесуальним кодексом України.
Поза увагою суду чомусь залишилась заява представника ОСОБА_2 та її особисті пояснення у підготовчому засіданні 10 серпня 2018 року, в яких заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , зазначається, що спірна квартира та автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і належить їм в рівних долях.
Разом з тим, з незрозумілих причин суд при постановленні вказаного рішення не дав належної оцінки зазначеній обставині і навіть не згадав про вказану заяву представника та пояснення ОСОБА_2 .
Вказує, що сам факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Реєстрація нерухомого майна на одного з подружжя не змінює його правового статусу «спільного сумісного майна подружжя». Тому відчуження частки цього майна без згоди іншого з подружжя порушує право останнього як співвласника на вільне користування та розпорядження нерухомим майном.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 надав суду достатньо доказів того, що при придбанні спірної квартири та автомобіля ним були використані кошти, які ним були одержані до шлюбу зі ОСОБА_2 .
Так, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підтвердили, що їм відомо про те, що спірна квартира придбавалася за ініціативи саме ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 .
При цьому, свідок ОСОБА_4 підтвердила суду, що саме вона, як ріелтер за дорученням ОСОБА_1 займалась пошуком та оформленням покупки спірної квартири.
Свідок ОСОБА_5 підтвердив суду, що надавав ОСОБА_1 кошти в борг для придбання саме спірної квартири і при передачі коштів була присутня ОСОБА_4 , зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що вказана квартира мала в подальшому бути передана батькам останнього.
Таким чином, показаннями вказаних свідків повністю спростовуються твердження ОСОБА_2 про те, що вона з власної ініціативи без згоди ОСОБА_1 придбавала спірну квартиру для власних потреб.
Вказані обставини також підтвердив у судовому засіданні і допитаний, за його згодою ОСОБА_1 , який пояснив, що він дійсно під час шлюбу придбав спірний автомобіль, однак кошти для його покупки були використані від продажі попереднього автомобіля, купленого до шлюбу з ОСОБА_2 , при цьому ОСОБА_2 знала про це та була присутня при передачі коштів покупцем автомобіля ОСОБА_6 .
Представник ОСОБА_2 та сама ОСОБА_2 не спростували вказаний факт.
Крім того, з довідки територіального сервісного центру №8045 вбачається, що 01 вересня 2009 року за ОСОБА_1 був зареєстрований автомобіль LAND ROVER, який був знятий з обліку 09.04.2013 року (том 1, а.с.64), вказаний автомобіль в подальшому був проданий ОСОБА_7 05.06.2012 року (том 2, а.с.96, 98).
ОСОБА_2 та її представник належним чином зазначених обставин у судовому засіданні не спростували.
Однак, як вбачається з оскаржуваного судового рішення, суд належної оцінки вказаним доказам не надав, зазначивши, що підтвердженням договору позики може бути лише розписка або іншим документ.
При цьому суд зазначав, що ОСОБА_1 оригінал розписки або її копії на підтвердження того, що ним були взяті кошти в у ОСОБА_8 в борг суду не надав.
Разом з тим, ОСОБА_1 та його представник вважали, що надання суду копії рішення Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення коштів буде достатньо для підтвердження договору позики, окрім того допитаний як свідок ОСОБА_9 зазначав, що на його користь судом стягнуті з ОСОБА_1 150 000 доларів США, які він давав ОСОБА_1 для придбання спірної квартири, при цьому свідок пред`являв суду розписку, дану йому ОСОБА_1 .
Між тим, суд не взяв до уваги рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ОСОБА_5 визнавши його не належним доказом без законних на те підстав, не дивлячись на те, що в матеріалах справи від представника ОСОБА_1 є відповідне клопотання про причини несвоєчасного надання вказаного доказу.
В той же час суд взяв до уваги та послався на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.03.2021 року про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , не дивлячись на те, що сторона ОСОБА_1 стверджувала, що вказаний позов ОСОБА_3 носить сумнівний характер.
Вважає, що суд, позбавив ОСОБА_1 конституційного права на справедливий судовий розгляд справи, тому з такою оцінкою доказів, а також визначенням способів захисту цивільних прав та застосування норм цивільного законодавства погодитися не можна.
В оскаржуваному рішенні суд перераховує пакет документів, пов`язаний з оформленням ОСОБА_2 інвестиційного договору на спірну квартиру, зокрема - договір про участь у будівництві від 27.02.2013 року №12-10/13 (т.1, а.с.124), копію квитанції №14973888 від 12.03.2013 року (т.1, а.с.147) та інші, не аналізуючи їх зміст, що має важливе значення для надання оцінки твердженням ОСОБА_2 та її представника, про те, що спірна квартира придбавалася саме для її власних потреб та за її особисті кошти.
Між тим, в рішенні суду робляться посилання на другорядні обставини, які ніяким чином не впливають на прийняття рішення у даній справі.
Крім того, ОСОБА_2 після відкриття провадження у даній цивільній справі та накладення арешту на спірний автомобіль VOLRSWAGEN TOUAREG, легковий універсал, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , будучи проінформованою про накладення арешту на вказаний автомобіль, без згоди ОСОБА_10 відчужила вказаний автомобіль, а виручені кошти витратила на власний розсуд.
Виходячи з вище наведеного апелянт вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є повністю доведеними належними доказами, перевіреними у судовому засіданні і його позов підлягає до задоволення в повному обсязі.
Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту понесення останньою грошових затрат на придбання спірної квартири та автомобіля для власних потреб.
Так, поза увагою суду залишилась та обставина, що в технічному паспорті на спірний автомобіль ОСОБА_1 значиться таким, що має право користуватися вказаним автомобілем, що спростовує твердження ОСОБА_2 про те, що вона придбавала вказаний автомобіль за власні кошти та для власних потреб. Виходячи з вищенаведеного та враховуючи невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору та їх неповне з`ясування, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права апелянт вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню відповідно до вимог статті 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_11 - представник ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Вказує, що адвокат Замковенко М.І. в апеляційній скарзі не навів:
-    які конкретно обставини, та що саме не з`ясував суду першої інстанції при прийнятті рішення;
-    які саме норми матеріального права порушив суд при прийнятті рішення,
-    яких саме норм процесуального права не дотримався суд при прийнятті рішення.
Сторона ОСОБА_1 вказує, що 10.08.2018 року представники ОСОБА_2 - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 у письмових поясненнях та сама ОСОБА_2 у підготовчому судовому засіданні стверджували, що спірні квартира та автомобіль є спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Проте, довіреності, видані ОСОБА_2 18.06.2018 року та 09.08.2018 року на представництво її у суді ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та іншими ОСОБА_2 скасувала 25.04.2019 року з підстав завдання шкоди цими представниками прав та інтересів ОСОБА_2 під час підготовчого засідання під головуванням судді Цокол Л.І. 
Крім того, як зазначає ОСОБА_2 , вказані її представники при підготовці до підготовчого засідання під головуванням судді Цокол Л.І. взагалі не ознайомлювались з документами, що стали підставою для отримання нею права власності на спірну квартиру, не приймали до уваги повідомлені нею обставини щодо отримання нею у борг грошових коштів у ОСОБА_3 для придбання спірної квартири та говорили ОСОБА_2 , що буде значно легше та швидше, визнати спільною сумісною власністю квартиру і автомобіль і саме тому представники застосували тактику дій, яка значно шкодила правам та інтересам ОСОБА_2 .
Висловлювання учасників справи 10.08.2018 року у підготовчому засіданні під головуванням ще судді Цокол Л.І. не мають значення для розгляду даної справи та прийнятого у ній рішення, оскільки 12.02.2019 року склад суду у даній справі змінився і було призначено нове підготовче засідання.
Сторона ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду у частині того, що спірна квартири придбана ОСОБА_2 за її особисті кошти, проте таке твердження суперечить нормам процесуального права та наявним доказам, а саме: відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України: «Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом».
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/5478/19, в якій ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були відповідачами, та яке набрало законної сили, встановлені обставини щодо отримання грошових коштів ОСОБА_2 у ОСОБА_3 для подальшого придбання особисто для себе квартири, а також встановлено, що ця квартира не використовувалась в інтересах сім`ї ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що і стало підставою для стягнення Голосіївським районним судом м. Києва боргових грошових коштів на користь ОСОБА_3 тільки зі ОСОБА_2 .
Постановою Київського апеляційного суду від 08.12.2022 року у справі 
№752/5478/19 вказане рішення Голосіївського районного суду м. Києва набрало законної сили. При цьому, апеляційна інстанція зробила наголос та погодилась з висновком суду першої інстанції, що отримані ОСОБА_2 грошові кошти у борг не використовувались в інтересах сім`ї.
Звертає увагу на те, що свій зустрічний позов у справі №757/75083/17-ц, серед іншого, ОСОБА_2 обґрунтовує розпискою про отримання нею 09 листопада 2012 року 385 000 доларів США у ОСОБА_3 для подальшого придбання особисто для себе квартири та автомобіля, які є предметом спору у справі №757/75083/17-ц.
Також свій зустрічний позов у справі №757/75083/17-ц ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що на момент подачі зустрічного позову у цій справі Голосіївським районним судом 
м.Києва розглядалась цивільна справа №752/5478/19 за позовом ОСОБА_3 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошових коштів, у зв`язку з отриманням ОСОБА_2 09 листопада 2012 року у боргу ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 385000 доларів СІЛА для придбання нею в особисту приватну власність квартири, які вона не змогла повернути у визначений у її розписці строк та, саме за які вона купила квартиру та автомобіль, які є предметом спору у даній справі - № 757/75083/17-ц.
У постанові Київського апеляційного суду від 02.12.2021 року у справі 
№757/6030/20-ц, яка набрало законної сили, та якою була розглянута скарга ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23.03.2021 року у цивільній справі №757/6030/20-ц, яким було частково задоволено первісний позов ТОВ "КУЖЕ "НОВОСЕРВІС" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та відмовлено у зустрічному позові ОСОБА_2 до цього Товариства, третя особа - ОСОБА_1 (т.3, а.с.23) про визнання недійсним договору №120-012/1 від 02.10.2014 року про надання послуг з утримання та управління будинку, прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг було встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (т.3, а.с.25 звор. бік). При цьому, сторона ОСОБА_1 у суді першої інстанції та в апеляційній інстанції у справі №757/6030/20-ц не заперечувала щодо права власності ОСОБА_2 на квартиру, що є спірною у даній справі №757/75083/17-ц, та сторона ОСОБА_1 не взяла на себе обов`язок оплатити комунальні послуги згідно договору щодо обслуговування будинку та квартири.
Отже, суд першої інстанції у даній справі виконав вимоги ч. 4 ст. 82 ЦПК України та послався на рішення судів, встановлені обставини в яких мали значення для розгляду даної справи № 757/75083/17-ц.
Сторона ОСОБА_17 стверджує, що ОСОБА_18 не мала права звертатись із зустрічним позовом у порядку ст.392 ЦК України.
Таке твердження сторони ОСОБА_1 суперечить положенням ст.392 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 є власником спірної квартири, а ОСОБА_1 у судовому порядку оспорює це її право і іншим шляхом ніж подачею зустрічного позову ОСОБА_2 не могла захистити своє право власності на свою квартиру.  
Твердження сторони ОСОБА_1 щодо прийняття судом зустрічного позову ОСОБА_2 поза межами процесуальних строків, встановлених ЦПК, спростовуються вимогами п.4 ч.2 ст.197 ЦПК, ухвалою суду від 12.02.2019 року щодо призначення підготовчого судового засідання на 02.04.2019 року, п.16 протоколу підготовчого засідання від 02.04.2019 року, ухвалою суду від 02.04.2019 року про прийняття до розгляду зустрічного позову ОСОБА_2 та об`єднання його в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 . 
Твердження сторони ОСОБА_1 у скарзі, що ОСОБА_2 не довела свої позовні вимоги, а також, що ОСОБА_1 надав достатньо доказів придбання ним спірної квартири та автомобіля за грошові кошти, одержані ним до шлюбу із ОСОБА_2 , спростовуються наступним.
У позові ОСОБА_1 зазначає, що у квітні 2013 року за його особисті грошові кошти ним було придбано квартиру АДРЕСА_1 за 280 000 доларів США. Далі вказує, що у серпні 2013 року за свої власні та зайняті грошові кошти він купив спірний автомобіль за 65 000 доларів США. Тобто, за його твердженням, всього він витратив на покупку квартири і автомобіля 345 000 доларів США.
Зазначені обставини суперечать наявним у матеріалах справи доказам та офіційним загальнодоступним даним. При цьому, докази, надані ОСОБА_2 на обґрунтування її зустрічного позову не ставилися під сумнів стороною ОСОБА_1 та, тим більш, не були спростовані ОСОБА_1 . Разом з цим, заперечення проти зустрічного позову ОСОБА_2 сторона ОСОБА_1 не подавала.
Зазначення ОСОБА_1 у позові про те, що спірна квартира була придбана саме ним у квітні 2013 року, спростовується  наявними у матеріалах справи доказами. Зокрема, договори щодо придбання квартири були оформлені ОСОБА_2 у лютому 2013 року, а саме: 27.02.2013 року договір №12-10/13 про участь у будівництві об`єкту нерухомості, 27.02.2013 року договір №22418БВ купівлі-продажу цінних паперів, емітентом яких було ТОВ «БУДСПЕЦСЕРВІС», 28.02.2013 року договір №3064 про відкриття рахунку у цінних паперах.
При цьому, стороною у вказаних договорах була тільки ОСОБА_2 .
Оплата по цими договорами за покупку спірної квартири була здійсненна тільки самою ОСОБА_2 12.03.2013 року згідно квитанції №14972925, а не у квітні 2013 року як вказав у позові ОСОБА_1 .
Крім того, 12.03.2013 року за спірну квартиру ОСОБА_19 сплатила 2 432 767 грн. 76 коп, що згідно офіційного курсу НБУ на той день складало 304 362 долари США, а  відповідно, ОСОБА_1 не міг оплатити цю квартиру, оскільки вона фактично коштувала на 24 362 долара дорожче ніж він зазначив у позові у розмірі 280 000 доларів США.
У позові та під час допиту у суді як свідка, попередженого про кримінальну відповідальність, ОСОБА_1 на конкретні питання повідомив суду, що він продав автомобіль ЛЕНД РОВЕР РЕНДЖ за 50 000 доларів США, які використав для придбання спірної квартири.
Проте, згідно наданих самою стороною ОСОБА_1 документів, цей автомобіль був проданий ним тільки 09.04.2013 року, тобто через 28 днів після здійснення оплати ОСОБА_2 за квартиру, що нею було здійснено 12.03.2020 року.
Сторона ОСОБА_1 доводить підстави своїх позовних вимог тільки свідченнями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_20 . Ці докази є незаконними, про що детально буде зазначено нижчі. Разом з цим, навіть ці докази вказують на наявність у ОСОБА_1 тільки 150 000 доларів США, а, як зазначено вище, загальна вартість квартири 304 362 долара США, а автомобіля 65 000 доларів США, тобто, всього - 369 362 долари США. Проте, ОСОБА_1 не було надано суду будь яких доказів, у тому числі договорів купівлі-продажу, укладених ним щодо продажу автомобілів ЛЕНД КРУЗЕР, ЛЕНД РОВЕР, іншого майна, про яке він вказав у позові, з чого можна було б побачити наявність у нього грошових коштів на оплату спірних квартири і автомобіля.
Отже, навіть, суто математично у ОСОБА_1 не вистачало на покупку квартири і автомобіля 219 362 доларів США (369 362 - 150 000 = 219 362), за умови прийняття до уваги, начебто, отриманих ним у борг 150 000 доларів США для придбання цього майна.
ОСОБА_21 у позові зазначає про те, що він купив спірну квартиру, у тому числі, за грошові кошти у розмірі 150 000 доларів США, які взяв у борг у товариша, а також зазначає, що оригінал розписки про отримання ним цих грошей буде наданий ним суду.
Проте, ні оригінал, ні копія розписки до суду першої інстанції не були подані. А свідчення свідків ОСОБА_8 та самого ОСОБА_1 щодо передачі першим останньому грошових коштів у розмірі 150 000 доларів США не можуть бути доказами отримання цих грошей ОСОБА_1 з підстав, визначених вимогами ч.2 ст.78 ЦПК України та ч.3 ст.208, ст.1047 ЦК України, а також положеннями п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в яких визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, і що отримання позики може бути підтверджено тільки розпискою або іншим документом та не може підтверджуватись свідченнями свідків, що повністю узгоджується з судовою практикою Верховного Суду, зокрема, з його правовою позицією, викладеною у постанові від 04     грудня 2019 року у справі №235/5555/16-ц (провадження № 61-28858св18).
При цьому, свідок ОСОБА_20 повідомила у суді, що взагалі не бачила яку суму грошових коштів отримав ОСОБА_1 .
Подане до суду першої інстанції рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22.10.2019 року у справі №755/10494/19, про яке зазначено та яким обґрунтовується апеляційна скарга, не було прийнято судом першої інстанції до уваги та не може бути прийнято до уваги апеляційною інстанцією з наступних підстав. 
Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.
Інвестування та фінансування однієї квартири в об`єкті будівництва кількома інвесторами можливе виключно за умови укладення між ними договору в письмовій Формі, в якому визначаються частка кожного інвестора та порядок внесення ним відповідної інвестиції».
Таким чином, рішення Печерського районного суду м. Києва від 15.03.2023 року є законним та обґрунтованим, винесено на підставі норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі доказів, наданих сторонами у справі та досліджених судом.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність порушеного права особи чи невідповідність обраного способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в задоволенні вимог такої особи.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної  інстанції за  результатами розгляду  апеляційної скарги  має право: скасувати судове рішення повністю  або частково  і ухвалити  у відповідній частині нове  рішення або змінити рішення.
Судом встановлено, що від 15 жовтня 2010 року сторони перебували в шлюбі, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 578.
Рішенням Голосіївського районного суду м, Києва від 05 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_22 .
Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстровано 16.09.2014 року квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 109,9 кв. м.
За ксерокопією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 20.08.2013 року за ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль Volkswagen Touareg , легковий універсал, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , - АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 має право користуватись. 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, стаття 63 СК України, розвиваючи закріплений в Конституції України базовий принцип сімейних відносин - рівність прав подружжя, передбачає рівні права чоловіка та жінки на володіння і розпорядження майном, належним їм на праві спільної сумісної власності. В разі, якщо подружжя не домовилось про інше. Таке законодавче застереження «якщо інше не встановлено домовленістю між ними», не можна вважати відступленням від принципу рівності сторін. Скоріш, це надає подружжю права на підставі взаємної згоди визначати порядок володіння, користування і розпорядження спільним майном.
Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.
Згідно з ч.1статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.
Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).
При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
За приписами статті 60 СК України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо). Тобто кожна річ, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Сімейний кодекс України містить перелік майна і обставин, що визначають певне майно особистою приватною власністю одного з подружжя, навіть якщо воно придбане в період шлюбу.
Отже, зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Таким чином, законодавець презумує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. При цьому обов`язок доказування, що майно не є спільним, належить тому, хто це заперечує (постанови Верховного Суду України від 24 травня 2017 р. у справі №6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 р. у справі №372/504/17-ц).
Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю - постанова ВС у справі 711/1550/18 від 02.06.2021 року.
Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю підлягали до задоволення. 
Проте, як вбачається з матеріалів справи і стверджує  позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визнання майна особистою власністю, ОСОБА_1 зазначав у позовній заяві, що від 15 жовтня 2010 року до 05 жовтня 2017 року перебував з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 578.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_22 , батьками якого в свідоцтві про його народження записані він та відповідачка у справі, що стверджується відповідним актовим записом №805, який зроблено 04 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, який проживає разом з ним та знаходиться на його повному утримані та вихованні.
У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, який судом задоволено частково.
Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 05 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено, в іншій частині позов залишено без задоволення, а його зустрічний позов про визначення місця проживання малолітнього сина з ним задоволено в повному обсязі та визначено місцем проживання дитини із ним - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 - справа №752/14496/16-ц, провадження 2/752/1247/17 (вказане рішення набрало чинності і не скасовано).
На підтвердження заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що під час перебування з відповідачкою у шлюбі, весною 2013 року за кошти, що належали йому особисто та були заощаджені ним до реєстрації шлюбу з відповідачкою, було придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 109,9 кв. м, право власності на яку оформлено на відповідачку.
Також, у серпні 2013 року за кошти, які належали йому особисто, придбано автомобіль VOLRSWAGEN TOUAREG, легковий універсал, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який також зареєстровано на відповідачку за місцем її проживання - АДРЕСА_2 .
З першого дня їх сумісного проживання матеріальним забезпеченням сім`ї займався виключно він - ОСОБА_1 . Відповідачка з моменту перебування у шлюбі і до його припинення не працювала і власних заощаджень та доходів не мала.
ОСОБА_1 стверджує, що на придбання квартири та автомобіля ним були використані його особисті кошти, які були накопичені ним до реєстрації шлюбу з відповідачкою, та належали йому особисто, крім того, були використані кошти від продажу автомобілів Лєнд Крузер та Лєнд Ровер, які були придбані ним за особисті кошти ще до реєстрації шлюбу з відповідачкою у справі.
Крім того, частину коштів на придбання спірної квартири ним були взяті у борг у його 
товариша ОСОБА_23 , про що було оформлено відповідну розписку на суму 150 000 доларів США, в якій зазначалось, що вказані кошти ним будуть використані саме для придбання спірної квартири, яку він мав намір в подальшому передати своїм батькам.
Докази на підтвердження того, що спірна квартира та автомобіль були придбані за його особисті кошти, які ним були накопичені до укладення шлюбу та виручені від продажі майна придбаного ним до укладення шлюбу, а також за кошти одержані в борг, ним були надані суду під час розгляду даного позову та знаходяться в матеріалах справи.
Позивач також зазначав, що обсяг їх спільних із відповідачкою коштів не дозволив би придбати спірне майно, зокрема, автомобіль та квартиру по АДРЕСА_4 для їх власних потреб.
На підставі викладеного просив його позов задовільнити та визнати за ним право особистої власності на спірне майно.
10 серпня 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12 , діючи в інтересах ОСОБА_2 , надав суду письмові пояснення стосовно поданого ОСОБА_1 позову, в яких посилаючись на статтю 60 Сімейного Кодексу України, вважав спірну квартиру та автомобіль спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і тому стверджував, що вказане майно належить їм в рівних долях. Вказані обставини були підтверджені представниками ОСОБА_2 - ОСОБА_16 ОСОБА_14 ОСОБА_12 та самою ОСОБА_2 і в підготовчому засіданні 10 серпня 2018 року.
При цьому, ні ОСОБА_2 , ні її представники не заявляли, що спірна квартира та автомобіль були придбані ОСОБА_2 за кошти, отримані нею в борг від ОСОБА_3 для її власних потреб і є її особистою приватною власністю.
В підготовчому судовому засіданні 02 квітня 2019 року ОСОБА_2 заявила зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності на спірну квартиру та автомобіль, яка була взята до провадження Печерського районного суду м.Києва відповідно до ухвали від 02.04.2019 року.
У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 не заперечувала, що перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі від 15 жовтня 2010 року до 05 жовтня 2017 року та придбала спірну квартиру у період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 .
В наступному, ОСОБА_2 вказувала, що під час проживання з ОСОБА_1 зрозумівши, що він скупа, скритна, непорядна людина і в будь-який час може вигнати її з місця їхнього спільного проживання та за допомогою своїх багатьох зв`язків і грошей роздавити її морально та психологічно, будучи не впевненою в своєму подальшому майбутньому, з метою забезпечення себе житлом, взяла 09 листопада 2012 року у борг у ОСОБА_3 385 000 (триста вісімдесят п`ять тисяч) доларів США для придбання квартири та автомобіля на строк до 30 грудня 2018 року.
Взяті у борг кошти у ОСОБА_3 вона у період від 27 лютого 2013 року до 02 квітня 2014 року інвестувала у будівництво спірної квартири, а у серпні 2013 року придбала спірний автомобіль WOLKSWAGEN TOUREG.
На підставі наведеного, ОСОБА_2 просила суд визнати її особистою приватною власністю спірну квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль VOLRSWAGEN TOUAREG, легковий універсал, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . 
Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , виходив з того, що стороною ОСОБА_1 будь-яких доказів на спростування позовних вимог ОСОБА_2 не надано, а тому на думку суду заявлений нею зустрічний позов підлягав частковому задоволенню, що ж до позову ОСОБА_1 то його позов не підлягав до задоволення. 
Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира хоча придбана в шлюбі, однак за особисті кошти ОСОБА_2 , взяті у борг у ОСОБА_3 , а тому є її особистою приватною власністю.
Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки він є помилковим, необ`єктивним та зроблений за не неповно з`ясованих обставин.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст.2 ЦПК ). 
За вимогами п.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Правовідносини щодо розподілу спільного майна подружжя врегульовано Сімейним кодексом України.
Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.
У свою чергу, рішення суду, не може підміняти юридичний механізм набуття права власності.
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15.
З матеріалів справи вбачається, що право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 було зареєстровано на підставі свідоцтва про власності № НОМЕР_3 від 02 жовтня 2014 року
Вказане свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 02 жовтня 2014 року, яке стало підставою для набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру, на даний час є чинними, не визнане судом недійсними, запис про право власності ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав не скасовано.
За таких обставин, аналіз зустрічного позову поданого ОСОБА_2 про визнання за нею особистої приватної власності на спірну квартиру, свідчить про те, що вказаний зустрічний позов поданий нею з метою підтвердження в судовому порядку її права власності на майно, проте чинним законодавством не передбачено звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно для підтвердження права власності за встановлених обставин у даній справі, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .
Доводи представника ОСОБА_2 - адвоката Мухи О.О. вказаного висновку не спростовують та не свідчать про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за нею особистої приватної власності на спірну квартиру з врахуванням того, що правочин, на підставі якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності є чинними, а також того, що рішення суду не може підміняти юридичний механізм набуття права власності.
Відповідно до обставин справи ОСОБА_2 обрала не належний спосіб захисту прав.
 Також поза увагою суду залишилась заява представника ОСОБА_2 та її особисті пояснення у підготовчому засіданні 10 серпня 2018 року, в яких заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , зазначається, що спірна квартира та автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і належить їм в рівних долях.
Проте, суд при постановленні вказаного рішення не дав належної оцінки зазначеній обставині.   
За загальним правилом відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
При цьому, сам факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Реєстрація нерухомого майна на одного з подружжя не змінює його правового статусу «спільного сумісного майна подружжя». Тому відчуження частки цього майна без згоди іншого з подружжя порушує право останнього як співвласника на вільне користування та розпорядження нерухомим майном.
Норми статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
Таким чином, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Отже, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
ОСОБА_1 стверджує, що надав суду достатньо доказів того, що при придбанні спірної квартири та автомобіля ним були використані кошти, які ним були одержані до шлюбу зі ОСОБА_2 .
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_24 підтвердили, що їм відомо про те, що спірна квартира куплялася за ініціативи саме ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 ..
При цьому, свідок ОСОБА_4 підтвердила суду, що саме вона, як ріелтер, за дорученням ОСОБА_1 займалась пошуком та оформленням покупки спірної квартири.
Свідок ОСОБА_24 підтвердив суду, що надавав ОСОБА_1 кошти в борг для придбання саме спірної квартири і при передачі коштів була присутня ОСОБА_4 , зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що вказана квартира мала в подальшому бути передана батькам останнього.
Отже, показаннями вказаних свідків повністю спростовуються твердження ОСОБА_2 про те, що вона з власної ініціативи та без згоди ОСОБА_1 купляла спірну квартиру для власних потреб.
Вказані обставини також підтвердив у судовому засіданні і допитаний, за його згодою ОСОБА_1 , який пояснив, що він дійсно під час шлюбу придбав спірний автомобіль, однак кошти для його покупки були використані від продажі попереднього автомобіля купленого до шлюбу з ОСОБА_2 , при цьому ОСОБА_2 знала про це та була присутня при передачі коштів покупцем автомобіля ОСОБА_6 .
Представник ОСОБА_2 та сама ОСОБА_2 не спростували вказаний факт.
Окрім того, з довідки територіального сервісного центру №8045 вбачається, що 1 вересня 2009 року за ОСОБА_1 був зареєстрований автомобіль LAND ROVER, який був знятий з обліку 09.04.2013 року, і вказаний автомобіль в подальшому був проданий ОСОБА_7 05.06.2012 року.
ОСОБА_2 та її представник належним чином зазначених обставин у судовому засіданні не спростували.
Проте, суд належної оцінки вказаним доказам не надав, зазначивши, що підтвердженням договору позики може бути лише розписка або іншим документ.
При цьому, суд зазначив, що ОСОБА_1 оригінал розписки або її копії на підтвердження того, що ним були взяті кошти в ОСОБА_8 в борг, суду не надав.
Проте, сторона ОСОБА_1 вважала, що надання суду копії рішення Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення коштів мало б бути достатнім доказом  для підтвердження договору позики, окрім того, допитаний як свідок ОСОБА_9 зазначав, що на його користь судом стягнуті з ОСОБА_1 150 000 доларів США, які він давав ОСОБА_1 для придбання спірної квартири, при цьому свідок пред`являв суду розписку, дану йому ОСОБА_1 .
Разом з тим, суд не взяв до уваги рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ОСОБА_5 , визнавши його не належним доказом без законних на те підстав, не враховуючи того, що в матеріалах справи від представника ОСОБА_1 є відповідне клопотання про причини несвоєчасного надання вказаного доказу, і в той  же час судом взято до уваги рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.03.2021 року про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , не зважаючи на те, що сторона ОСОБА_1 стверджувала, що вказаний позов ОСОБА_3 носить сумнівний характер.
Крім того, частина 4 статті 265 ЦПК України передбачає, що у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.
Проте, в порушення цих норм процесуального права суд в мотивувальній частині рішення взагалі не зазначив встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, мотивів, з яких суд вважав встановленою наявність або відсутність фактів, якими обгрунтовуються вимоги чи заперечення, бере до уваги чи відхиляє докази. 
Також, ОСОБА_2 після відкриття провадження у даній цивільній справі та накладення арешту на спірний автомобіль VOLRSWAGEN TOUAREG, легковий універсал, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , будучи проінформованою про накладення арешту на вказаний автомобіль, без згоди ОСОБА_10 відчужила вказаний автомобіль, а виручені кошти витратила на власний розсуд. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту понесення останньою грошових затрат на придбання спірної квартири та автомобіля для власних потреб.
Так, поза увагою суду залишилась та обставина, що в технічному паспорті на спірний автомобіль ОСОБА_1 значиться таким, що має право користуватися вказаним автомобілем, що спростовує твердження ОСОБА_2 про те, що вона купляла вказаний автомобіль за власні кошти та для власних потреб.
Частинами другою та третьою статті 13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
З частини третьої статті 13 ПК України вбачається, шо дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони або відповідного правовідношення.
Аналіз матеріалів даної цивільної справи дає підстави стверджувати про те, що заявлений ОСОБА_2 до ОСОБА_1 зустрічний позов носить штучний характер і направлений на порушення майнових прав ОСОБА_1 .
Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, враховуючи невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору та їх неповне з`ясування, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності скасування рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності і ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. 
В решті рішення слід залишити без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційніскарги адвоката Замковенка Миколи Івановича - представника ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
            В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 05 грудня 2023 року.

Головуючий:  

Судді: