Справа № 161/15722/23 	Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1112/23  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
05 грудня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Здрилюк О.І.,
за участю:
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
заінтересованої особи – ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку  цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1  та малолітньої  ОСОБА_3 , заінтересована особа  ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису за апеляційною скаргою заявника  ОСОБА_2 , поданою її представником ОСОБА_4 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2023 року, 
                                       В С Т А Н О В И В:
       У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій зазначала, що вона з ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 18.11.2005, який рішенням Луцького міськрайонного суду від 03.03.2021 було розірвано. У вказаному шлюбі в них народилося двоє дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок поділу спільного майна подружжя за нею було визнано право власності на частку в житловому будинку по АДРЕСА_1 .
Зазначає, що вона з дітьми проживає у вказаному будинку, де також проживає ОСОБА_1 , який, на її думку, з мотивів незгоди із проведеним поділом майна та з інших причин вчиняє щодо неї та дітей фізичне та психологічне насильство. Агресивна поведінка ОСОБА_1 викликає в неї обґрунтовані побоювання щодо її безпеки та безпеки дітей.
У результаті дій ОСОБА_1 08.09.2023 вона була змушена викликати поліцію, по приїзду яких ОСОБА_1 продовжував вести себе агресивно, принижував її. Поліцейськими було винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серія АА № 377310, яким зобов`язано ОСОБА_1 залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено ОСОБА_1 на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та контактування в будь-який спосіб з постраждалою особою. Однак, попри винесений терміновий заборонний припис стосовно кривдника, ОСОБА_1 залишився в будинку з наміром зібрати речі, через що вона була змушена разом з дітьми ночувати в родичів.
Вказує, що того ж дня відносно ОСОБА_1 було складено протоколи про адміністративні правопорушення.
Також зазначає, що в подальшому, 10.09.2023 та 11.09.2023 ОСОБА_1 вчиняв протиправні дії, які полягали у висловлюваннях нецензурними словами, приниженнях, нищенні майна.
Враховуючи наведене, заявниця просила суд видати стосовно ОСОБА_1 обмежувальний припис, яким установити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього такі обов`язки: 
- заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ;
- заборонити ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, спрямовані на створення перешкод у користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі, але не виключно, вчиняти дії щодо припинення водо та електропостачання;
- заборонити ОСОБА_1 наближатися ближче ніж на 100 м до місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори, контактувати через інші засоби зв`язку чи за допомогою третіх осіб з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Заявниця просила видати обмежувальний припис строком на шість місяців.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2023 року у задоволенні заяви відмовлено. 
Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви. Посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення. Заявниця вказує, що надала суду достатньо доказів вчинення порушень з боку ОСОБА_1 , домашнього насильства і притягнення його до відповідальності. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказав, що вимоги даної заяви не узгоджуються із заходами тимчасового обмеження прав, що визначені законодавством для усунення домашнього насильства, та обумовлені лише спором щодо встановлення порядку користування житлом. Однак, такі висновки суду є помилковими, оскільки метою звернення до суду із даною заявою є вимушеним заходом захисту від протиправних дій ОСОБА_1 , який направлений на запобігання (попередження) вчинення насильства відносно заявниці та її дітей та забезпечення їх безпеки.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
В судове засідання ОСОБА_2 та представник заявника ОСОБА_4 не з`явились, однак 04 грудня 2023 року представник заявника ОСОБА_4 подала клопотання про відкладення розгляду справи, в якому вказала про неможливість її прибуття в судове засідання у зв`язку з поганим самопочуттям. Також зазначила, що заявник не матиме змоги взяти участь у процесі, оскільки не будучи фахівцем у галузі права, не зможе кваліфіковано здійснювати представництво власних інтересів у суді.
У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив. Також висловив свої заперечення щодо відкладення розгляду справи.
Згідно зі ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.  Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи зі змісту вимог даної норми закону та відсутності належних доказів на підтвердження доводів клопотання, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд даної справи за відсутності заявника та її представника.
Колегія суддів, відмовивши у задоволенні даного клопотання, ухвалила розгляд справи проводити за відсутності заявниці та її представника, враховуючи, що вони були належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130 ЦПК України, а наведені причини неявки до суду представником заявниці не є поважними, оскільки не підтверджені жодними доказами. Суд також взяв до уваги необхідність додержання обмежених строків розгляду даної категорії справ.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_2 про застосування обмежувального припису щодо заборони ОСОБА_1 перебувати в місці проживання заявниці та її дітей за адресою: АДРЕСА_1 ; вчиняти будь-які дії, спрямовані на створення перешкод у користуванні ними житловим будинком за вказаною адресою, у тому числі, але не виключно, вчиняти дії щодо припинення водо та електропостачання, пов`язані із встановленням порядку користування житлом і в суді не доведено достатньо обґрунтованих підстав для застосування до ОСОБА_1 вказаних заходів із заходами тимчасового обмеження прав, що визначені законодавством для усунення домашнього насильства. Щодо вимоги заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори, контактувати через інші засоби зв`язку чи за допомогою третіх осіб з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , то суду не надано доказів того, що останній здійснює переписку через засоби зв`язку, або телефонні розмови. Інших доказів, які б свідчили, про наявність обґрунтованих ризиків вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства суду не надано.
Колегія суддів погоджується із указаним висновком суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам з огляду на наступне.
Судом встановлено, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.11.2005, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2021 було розірвано (а.с.07, 10-11).
У вказаному шлюбі в них народилося двоє дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.08, 09).
Постановою Волинського апеляційного суду від 15.08.2023 рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2023 в частині поділу майна та додаткове рішення цього ж суду від 15.03.2023 в даній справі скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та про поділ майна та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю і поділ майна подружжя задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :
приміщення комбінату побутового обслуговування, загальною площею 1144,6 кв. м – літер А-2, по АДРЕСА_2 ; земельної ділянки площею 822 кв.м по АДРЕСА_2 , кадастровий номер 0722455100:01:004:0011; нежитлового приміщення площею 166,3 кв. м – літер А-1, по АДРЕСА_3 ; об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1040 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0472, у с. Тарасове Луцького району Волинської області, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; земельну ділянку площею 0,1050 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0239, у с. Тарасове Луцького району Волинської області, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; автомобілів: марки BMW X5, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 ; марки Mercedes-Benz Sprinter 316, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з НОМЕР_4 ; марки Mercedes-Benz 309, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_6 .
В порядку поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кожним право власності на частину майна, а саме: приміщення комбінату побутового обслуговування, загальною площею 1144,6 кв. м – літер А-2, по АДРЕСА_2 ; земельної ділянки площею 822 кв.м по АДРЕСА_2 , кадастровий номер 0722455100:01:004:0011; нежитлового приміщення площею 166,3 кв. м – літер А-1, по АДРЕСА_3 ; земельної ділянки площею 0,1040 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0472, у с. Тарасове Луцького району Волинської області, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; земельної ділянки площею 0,1050 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0239, у с. Тарасове Луцького району Волинської області, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; автомобілів: марки Mercedes-Benz Sprinter 316, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з НОМЕР_4 ; марки Mercedes-Benz 309, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_6 .
В порядку поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кожним право на частку у праві спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок по АДРЕСА_1 . В задоволенні інших вимог первісного та зустрічного позову відмовлено. В решті рішення суду в частині первісного та зустрічного позову залишено без змін.
Заявниця, подавши 13 вересня 2023 року до суду заяву про видачу обмежувального припису та обґрунтовуючи доводи своєї заяви, посилалася на те, що  ОСОБА_1 , на її думку, з мотивів незгоди із проведеним поділом майна та з інших причин, вчиняє щодо неї та дітей фізичне та психологічне насильство. Агресивна поведінка ОСОБА_1 викликає в неї обґрунтовані побоювання щодо її безпеки та безпеки дітей.
На підтвердження факту систематичного вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо неї та їхніх дітей заявниця надала суду копію термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 377310 від 08.09.2023 та зазначила про складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення від 10.09.2023 та 11.09.2023 за порушення зазначеного вище припису.
Судом встановлено, що рішенням начальника Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 16.09.2023 скасовано термінового заборонного припису серії АА № 377310 від 08.09.2023 відносно ОСОБА_1 у зв`язку із допущенням порушень при оформленні припису, а складені протоколи про адміністративні правопорушення за порушення термінового заборонного припису серії АА № 377310 від 08.09.2023, а саме ВАВ № 843891 від 10.09.2023 та серія ВАВ № 843337 від 11.09.2023, закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Крім цього, складені відносно ОСОБА_1 протоколи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП, серія ВАВ № 843321, серія ВАВ № 843323 та серія ВАВ № 843324 від 08.09.2023 станом на день розгляду заяви про видачу обмежувального припису, перебувають на розгляді в Луцькому міськрайонному суді Волинської області.
З інформації Єдиного державного реєстру судових рішень апеляційним судом встановлено, що 16 листопада 2023 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області винесено постанову, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ознаками ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку із відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.
Зі змісту даної постанови вбачається, що судом проаналізовано надані заявником докази в їх сукупності, на підставі яких дійшов висновку, що органом, яким було складено протоколи про адміністративні правопорушення, та стороною потерпілої, не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що 08.09.2023 року ОСОБА_1 вчинив протиправні дії, передбачені ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Судом зазначено, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що внаслідок конфлікту, який виник 08.09.2023 року близько 18:30, за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мав ознаки домашнього насильства. Події, які мали місце 08.09.2023 року близько 18:30, за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_2 та її колишнім чоловіком ОСОБА_1 , є побутовим конфліктом через наявність у сторін стійких довготривалих неприязних відносин. Вищевказана обставина об`єктивно підтверджується відеозаписами із нагрудного відеореєстратора працівників поліції, які були надані як стороною захисту, так і стороною потерпілої.
Крім того, про факт існування між  ОСОБА_1  та його колишньою дружиною  ОСОБА_2  довготривалих неприязних відносин свідчать численні судові спори, з приводу одного з яких і виник даний конфлікт, який мав місце 08.09.2023 року близько 18:30, за адресою:  АДРЕСА_1 . Долучені до протоколів про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 843321, серії ВАВ № 843323,  серії ВАВ № 843324 від 08.09.2023 року та зібрані в ході розгляду справи докази не спростовують зазначених вище висновків суду.
З аналізу наведеного випливає, що ОСОБА_1 не притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування.
Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
На підставі пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).
Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (частина четверта статті 26 Закону).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18) та від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19).
Розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні (частина перша статті 350-6 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20) зроблено висновок, що «сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства та застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. У даній справі Верховний Суд, встановивши, що у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення фізичного, економічного та психологічного насильства стосовно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви. Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між подружжям та не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Суд дійшов висновку, що між сторонами існує спір щодо нерухомого майна, а саме квартири, яка належить на праві власності сторонам. За таких обставин покладення на особу заборони перебувати у квартирі, яка належить йому на праві власності, порушує його право на користування цієї квартирою, і такий захід не може бути визнаний пропорційним за обставин цієї справи.»
Отже, терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 08 вересня 2023 року та складені протоколи про адміністративні правопорушення за порушення термінового заборонного припису серії АА № 377310 від 08.09.2023, а саме ВАВ № 843891 від 10.09.2023 та серія ВАВ № 843337 від 11.09.2023, які були згодом скасовані та яким також дано правову оцінку в ході розгляду судом першої інстанції справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, не є достатніми доказами на підтвердження обставин високої вірогідності продовження чи повторного вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо заявниці та дітей.
Відповідно до частин першої, п`ятої і шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так як заявниця не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 щодо неї та їхніх дітей домашнього насильства, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису, а отже, необґрунтованими є також доводи апеляційної скарги.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані заявником докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2023 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді