ПОСТАНОВА 
Іменем України

12 жовтня 2023 року                                                         м. Кропивницький

справа № 404/331/22
провадження № 22-ц/4809/958/23 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорова С. М., Чельник О. І., 
за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В., 
учасники справи:  
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державна казначейська служба України, Кіровоградська обласна прокуратура,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Кулінка Л. М.) від 31 травня 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
18 січня 2022 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Державної казначейської служби України та Кіровоградської обласної прокуратури про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування та прокуратури в сумі 500000,00 грн. 
Вимога позивача мотивована тим, що 21 березня 2017 року слідчим в особливо важливих справах прокуратури Кіровоградської області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017120000000059 з правовою кваліфікацією: ч. 3 ст. 368 КК України, а 20 квітня 2017 року у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 
22 квітня 2017 року слідчим суддею Ленінського районного суду міста Кіровограда постановлено ухвалу, якою підозрюваному ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави у сумі 128000,00 грн.
Того ж дня слідчий суддя наклав арешт на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_1 . 
Вироком Ленінського районного суду міста Кіровограда від 12 листопада 2020 року, який набрав законної сили, ОСОБА_1 було виправдано. Крім того, судовим рішенням було встановлено істотні порушення права виправданого.
Загалом ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 56 місяців, зазнав психічного впливу, порушення його особистих прав, що заподіяло йому моральних втрат у зв`язку з позбавлення можливостей реалізації значної кількості своїх бажань, погіршення його нормальних життєвих зв`язків, приниженням честі та гідності, ділової репутації, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
Позивач вважає, що завдана йому моральна шкода має бути відшкодована у грошовій формі в сумі 500000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування та прокуратури в сумі 375200,00 грн. 
Крім того, суд вирішив питання судових витрат, стягнувши з Державної казначейської служби України та Кіровоградської обласної прокуратури в дохід держави по 1876,00 грн судового збору з кожного.
Суд дійшов висновку про доведеність факту заподіяння позивачу моральних страждань, порушення його нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, спричинених незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури. 
Суд дійшов висновку, що відшкодування моральної шкоди за час перебування позивача під слідством чи судом має бути здійснене виходячи з розміру одного мінімального розміру заробітної плати за кожен з 56 місяців перебування під слідством та судом, що загалом становить 375200,00 грн. 
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Відповідач Державна казначейська служба України подав до суду апеляційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 травня 2023 року, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат й ухвалити у відповідних частинах нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позивача.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд помилково стягнув відшкодування завданої позивачу шкоди з Державної казначейської служби України так, як воно жодних прав та інтересів позивача не порушувало.
Суд не врахував існуючу судову практику в питанні належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду.
З цих самих причин суд безпідставно стягнув з Державної казначейської служби України судовий збір.
Крім того, апелянт не погоджується з розміром присудженої компенсації за завдану позивачу моральну шкоду, хоча не заперечує, що така шкода була завдана. 
Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від інших учасників справи (сторін) не надійшли.
Позиції, висловлені учасниками справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції
Апелянт Державна казначейська служба України повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0600041511025, згідно з яким судова повістка-повідомлення вручена 05 вересня 2023 року. Однак апелянт не забезпечив явку свого представника в судове засідання 12 жовтня 2023 року, що згідно з нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Представник відповідача Кіровоградської обласної прокуратури Бабенко М. В. погодилася з доводами апеляційної скарги про необґрунтованість висновку суду про стягнення відшкодування завданої позивачу шкоди з Державної казначейської служби України.
Позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав, просив суд відмовити у задоволенні вимог апелянта.
Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини: 
21 березня 2017 року слідчим в особливо важливих справах прокуратури Кіровоградської області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017120000000059 з правовою кваліфікацією: ч. 3 ст. 368 КК України відносно ОСОБА_1 (а. с. 13).
20 квітня 2017 року слідчим в особливо важливих справах прокуратури Кіровоградської області вручено ОСОБА_1 повідомлення про підозру у криімнальному провадженні № №42017120000000059, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 Криімнального кодексу України (а. с. 14 - 16).
Вироком Ленінського районного суду міста Кіровограда від 12 листопада 2020 року, залишеним без змін ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 07 грудня 2021 року та постановою Верховного Суду від 06 липня 2022 року, за наслідками розгляду кримінального провадження, внесеного Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017120000000059, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України та виправдано, у зв`язку з недоведенням в його діянні складу вказаного кримінального правопорушення (а. с. 17 - 27).
Загалом ОСОБА_1 пребував під слідством та судом 56 місяців.
Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
  Відповідно до норм ч. 1 – 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цим вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає не повною мірою.
    Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Частинами 1 та 2 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів апеляційного суду виснує, що вимоги апеляційної скарги, поданої Державною казначейською службою України підлягають задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Норми права, які підлягають застосуванню, та їх джерела
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно зі ст. 56 Основного Закону України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 2 ЦК України часниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
За змістом ст. 15, ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім?ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частинами 1 та 2 ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. 
Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Таким законом є Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).
Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Частиною 2 ст. 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
У наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР).
Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно зі ст. 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції
    На підставі досліджених у судовому засіданні та належно оцінених доказів у справі суд першої інстанції встановив, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 , що підтверджується таким що набрав законної сили виправдувальним вироком суду, для позивача настали негативні наслідки, зокрема порушення його нормальних життєвих зв`язків, що вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, душевні страждання, які тривали впродовж строку його перебування під слідством та судом, тобто впродовж 56 місяців. 
Отже, місцевий суд встановив, що позивачу завдано моральної шкоди. 
З огляду на встановлене, суд керувався тим, що на підставі положень абз. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР позивач має право на відшкодування моральної шкоди в грошовій формі виходячи з розміру мінімального розміру заробітної плати, встановленого ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року – 6700 грн, за кожен місяць перебування під слідством та судом (6700 х 56 = 375200).
Правильність висновку суду про доведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди неправомірним притягненням до кримінальної відповідальності учасниками справи не заперечується і колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав не погоджуватися з таким висновком.
Однак апелянт не погоджується, зокрема, з розмір присудженої компенсації. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20 зроблено кілька правових висновків, зокрема щодо застосування ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР (див. п. 128 постанови), а саме: зазначена норма містить мінімальну гарантію потерпілій особі - гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який повинні визначити суди у будь-якому випадку. Визначення мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, якщо потерпілою особою заявлено позовну заяву (заява) про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі, а відтак і неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір.
Отже, теза апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що присуджений судом першої інстанції позивачу розмір відшкодування ґрунтується на недоведених доказами припущеннях про глибину його душевних страждань є хибною так, як суд визначив компенсацію у мінімальному розмірі, встановленому законом, а суд не наділений правом зменшувати гарантований розмір компенсації. 
При цьому місцевий суд фактично відхилив доводи позивача про заподіяння йому моральної шкоди у більшому розмірі й позивач погодився з таким висновком суду, бо рішення суду не оскаржив.
Що ж до інших тез апелянта, то вони є істотними і обґрунтованими.
Так колегія суддів апеляційного суду погоджується з міркуванням апелянта, що суд зробив помилковий висновок про стягнення відшкодування завданої позивачу моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку.
Суд не врахував, що відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВРє держава в особі відповідного органу, а тому вона має бути відповідачем.
Державна казначейська служба України не є безпосереднім учасником спірних правовідносин, а в силу покладених на неї функцій здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. 
Кошти ж державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. 
    Таким чином, у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, держава бере участь через відповідні органи державної влади: Кіровоградську обласну прокуратуру та Державну казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є лише органом, який здійснює виплату коштів з державного бюджету. 
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 та постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2022 року у справі № 398/2910/20 у таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування завданої позивачу моральної шкоди з Державної казначейської служби України.
За таких обставин, колегія суддів Кропивницького апеляційного суду виснує, що у цій справі суд першої інстанції неправильно застосував деякі норми матеріального права та висновки Верховного Суду щодо їх застосування, що мало наслідком неправильне визначення способу відшкодування завданої позивачу моральної шкоди. 
Отже, оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині стягнення компенсації, а саме: не з Державної казначейської служби України, а безпосередньо з Державного бюджету України.
Крім того, слушним є довід апеляційної скарги про безпідставне покладення судом на відповідача судового збору.
Мотивуючи рішення про стягнення судового збору з відповідачів, суд першої інстанції суд постався на ст. 141 ЦПК України, яка має 13 частин, не конкретизувавши норму, на підставі якої він вирішив питання судового збору.
Тож, рішення в цій частині є недостатньо обґрунтованим. 
Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає, що й по суті суд вирішив це питання неправильно через неправильне застосування норм права. 
Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З преамбули Закону України «Про судовий збір» вбачається, що саме цей Закон, який є спеціальним, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.
За змістом ч. 1 ст. 3 Закону об`єктом справляння судового збору є:
подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством (абз. 2 ч. 1 ст. 3 Закону);
подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України (абз. 3 ч. 1 ст. 3 Закону);
видача судами документів (абз. 4 ч. 1 ст. 3 Закону);
ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом (абз. 5 ч. 1 ст. 3 Закону).
Пунктом 13 ч. 2 ст. 3 цього Закону встановлено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі, зокрема, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Тобто, подання до суду такої позовної заяви не є об`єктом сплати судового збору.
Саме тому звертаючись до суду з позовною заявою позивач не сплатив судового збору, з чим правильно погодився місцевий суд.
Судові рішення, які є окремим об`єктом справляння судового збору, вичерпно визначаються саме Законом України «Про судовий збір», про що прямо вказано в абз. 5 ч. 1 ст. 3 Закону, а не будь-яке судове рішення.
    Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону судовий збір сплачується у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення.
Норми Закону України «Про судовий збір» не визначають як об`єкт сплати судового збору ухвалення рішення про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Таким чином у цій справі в суді першої інстанції відсутній будь-який об`єкт сплати судового збору з передбачених абзацами 2, 3, 5 ч. 1 ст. 3 Закону. Саме тому суд першої інстанції не мав законних підстав стягувати судовий збір з відповідачів.
Вбачається, що місцевий суд помилково застосував норму ч. 6 ст. 141 ЦПК України згідно з якою, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Суд не врахував, що вказана норма ч. 6 ст. 141 ЦПК України застосовується в тому випадку, коли існує об`єкт сплати судового збору, передбачений ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», але особа, на користь якої ухвалено рішення, звільнена від сплати судового збору.
Вичерпний перелік осіб, які за законом звільняються від сплати судового збору (мають пільгу щодо сплати судового збору, що не виключає наявності об`єкта сплати судового збору) передбачений ст. 5 Закону України «Про судовий збір». 
При цьому у вказаній статті Закону не названі учасники справи у справах про відшкодування шкоди, заподіяної особі, зокрема, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Це пояснюється тим, що в таких справах на стадії розгляду справ у суді першої інстанції об`єкти справляння судового збору, передбачені абз. 2, 3, 5 ч. 1 ст. 3 Закону, відсутні.
Отже, суд першої інстанції неправильно застосував Закон України «Про судовий збір», безпідставно стягнувши з відповідачів судовий збір за відсутності об`єкта справляння такого збору.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи Державної казначейської служби України, викладені в апеляційній скарзі, щодо недоліків оскаржуваного рішення суду першої інстанції знайшли своє підтвердження, але не привели до ухвалення судом абсолютно неправильного рішення. Встановленні апеляційним судом вади судового акту можуть бути усунуті шляхом зміни рішення, що відповідає приписам ст. 376 ЦПК України, а не його повного скасування з ухваленням протилежного за змістом судового рішення.
В новій редакції резолютивної частини змінюваного судового рішення належить викласти лише висновок про часткове задоволення позову, без зазначення про розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги Державної казначейської служби України задовольнити частково.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 травня 2023 року змінити, виклавши його резолютивну частину в новій редакції:
«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію моральної шкоди в сумі 375200,00 (триста сімдесят п`ять тисяч двісті) грн». 
В інших частинах рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст цієї постанови складено 20 жовтня 2023 року.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. 
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

О. І. Чельник