П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  686/197/23                                                    Головуючий суддя 1-ої інстанції - Карплюк О.І.   
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   

25 жовтня 2023 року                                                                                           м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Матохнюка Д.Б. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Лунь Т. С., 
представника позивача - Афадєєва В.В.       
представників відповідача - Фортельної Ю.Ю., Ткачук М.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, в якому просив скасувати постанову серії ПН МХМ №000967 від 21 грудня 2022 року про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 203 ч. 1 КпАП України, та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 5100 грн.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 серпня 2023 року позов задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.
У доводах апеляційної скарги скаржник посилається на те, що на день винесення оскаржуваної постанови, позивач, як іноземець, перебував на території України понад встановлений термін, із заявою про продовження строку перебування на території України до уповноважених органів не звертався, заяву про оформлення посвідки на тимчасове проживання повторно не подавав, а рішення про відмову в оформленні посвідки не оскаржив.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти доводів відповідача та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Обгрунтовуючи власну позицію, позивач вказує, що працівниками міграційної служби було істотно порушено та обмежено його процесуальне право скористатись правовою допомогою адвоката та перекладача. Також, позивачем відзначено про безпідставну відмову міграційного органу у оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні, зважаючи на те, що він був одружений з громадянкою України. 
В судовому засіданні представники відповідача доводи апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та за обставин, викладених в ній, просили задовольнити. 
Представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою заступника начальника управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області Майдана В.Б. від 21.12.2022 року позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 203 ч. 1 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5100 грн.
Зі змісту постанови серії ПН МХМ №000967 від 21.12.2022 року вбачається, що позивачем порушено правила перебування на території України, а саме, ухилення від виїзду з території України після закінчення відповідного терміну перебування, чим допущено порушення вимог ст. 3 ч. ч. 1 та 3 і ст. 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та п. 2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150.
Вказуючи на протиправність спірної постанови, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що діями посадових осіб управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області порушено права особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, і відповідно порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є самостійною підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Колегія суддів, виходячи з меж апеляційного перегляду, встановлених статтею 308 КАС України, погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
У статті 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачена цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.
Приписи ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року №3773-VI, які кореспондують з положеннями ст. 26 Конституції України, визначають, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.
Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України (частина третя статті 9 Закону).
Стаття 23 Закону передбачає, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Так, згідно із частиною першою статті 203 КУпАП за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні чинним законодавством передбачається адміністративна відповідальність.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.
Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання врегульований спеціальним нормативно-правовим актом - Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 (далі - Порядок №321).
Згідно пункту 1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Відповідно до вимог пунктів 16 та 17 Порядку №321 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства. Документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування/проживання в Україні.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, громадянин російської федерації, 1954 року народження, з квітня 2016 року по грудень 2022 року проживав на території України у м. Хмельницькому на підставі виданих йому посвідок на тимчасове проживання.
Підстава видачі посвідок - воз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу, що зареєстрований в 1990 році). Строк дії останньої посвідки № НОМЕР_1 , виданої 06.12.2021 року, становить один рік та закінчився 06.12.2022 року. 
20.09.2022 року та 31.10.2022 року позивач, до закінчення строку дії посвідки №800260065, виданої 06.12.2021 року, двічі звертався до органів міграційної служби для обміну вказаної посвідки, однак отримав відмову у прийнятті документів.
Після оскарження дій посадових осіб міграційної служби позивачем втретє подано заяву - анкету №105130935 та інші документи для обміну посвідки на тимчасове проживання, яка прийнята міграційною службою 14.11.2022 року.
30.11.2022 року позивачем отримано рішення Управління ДМС у Хмельницькій області від 22.11.2022 року №68011300016721 про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання в Україні.
З метою оскарження рішення про відмову у видачі посвідки, позивачем на протязі листопада - грудня 2022 року було направлено ряд письмових звернень та запитів до Управління ДМС в Хмельницькій області та інших державних органів з метою отримання інформації та роз`яснення щодо дійсних причин відмови в отриманні ним нової посвідки на тимчасове проживання в Україні. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить до переконання, що позивачем доведений факт вжиття активних та всіх можливих від нього дій задля отримання у встановленому законом порядку та з дотриманням встановлених строків нової посвідки на тимчасове проживання на території України.
В розрізі встановлених обставин, суд апеляційної інстанції зауважує, що у ситуації, коли позивач активно готувався до оскарження рішень відповідача про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання, його невиїзд за межі України в семиденний строк після закінчення строку дії посвідки не може розцінюватись як порушення правил перебування на території України.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який продовжено з 05 год 30 хв 26.03.2022 строком на 30 діб на підставі Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14.03.2022 року, затвердженого Законом України від 15.03.2022 року № 2119-ІХ.
Указом Президента України № 259/2022 від 18.04.2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України № 2212-ІХ від 21.04.2022, змінено статтю 1 Указу № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год 30 хв 25.04.2022 строком на 30 діб.
Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України № 2263-ІХ від 22.05.2022 року, частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, продовжено строк воєнного стану в Україні з 05 год 30 хв 25.05.2022 року строком на 90 діб.
Указом Президента України № 573/2022 від 12.08.2022 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк воєнного стану в Україні з 05 год 30 хв 23.08.2022 року строком на 90 діб.
Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 року строком на 90 діб.
Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 № 389-VІІІ (далі - Закон №389-VІІІ) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно частинами першою та двадцятою статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.
Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
З огляду на вищевикладене вбачається, що в період воєнного стану в Україні тимчасово обмежено гарантоване статтею 33 Конституції України право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування.
Крім того, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 за №165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб», було постановлено: 1) зупинити строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні; 2) поновити зупинені строки у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану на відповідній території України.
Водночас, постановою КМУ №1232 від 01.11.2022 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» установлено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам Російської Федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей: розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.
У разі звернення громадянина російської федерації із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.
Таким чином, вказане свідчить про те, що порушення громадянами російської федерації Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлено зупиненням строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру.
Досліджуючи наявні матеріали справи та надаючи оцінку поясненням учасників справи, колегія суддів доходить до переконання, що міграційна служба після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України не приймала заяви від громадян російської федерації щодо обміну посвідки на тимчасове або постійне проживання на території України, до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою - агресором.
Колегія суддів зауважує, що не приймаючи заяви від громадян російської федерації на обмін посвідки на тимчасове або постійне проживання на території України, міграційна служба порушувала юридичну визначеність вказаних осіб, крім того, вказане призвело до порушення такими особами міграційного законодавства.
Однак слід враховувати, що юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Суб`єктивна сторона правопорушення передбаченого статтею 203 КУпАП характеризується саме наявністю умисної вини.
Статтею 10 КУпАП визначено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Разом з тим, встановлені вище обставини справи свідчать про відсутність в діях позивача будь-яких протиправних дій чи ознак бездіяльності, що направлені на порушення територіального режиму України.
Водночас, як доцільно зауважено судом першої інстанції, зі змісту спірної постанови вбачається, що під час вирішення питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не встановлювався факт наявності умислу в діях позивача, які були пов`язані з порушенням правил перебування на території України, а відповідно, як наслідок і наявність складу адміністративного правопорушення за частиною першою статті 203 КУпАП.
Відповідно до вимог ст. 283 ч. 2 КУпАП України постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Судом першої інстанції достеменно встановлено, що в оскаржуваній постанові взагалі відсутній опис обставин, установлених під час розгляду справи, та не відзначено термін, протягом якого позивач повинен був здійснити виїзд з території України.
При цьому, міграційна служба в оскаржуваній постанові, як на підставу притягнення позивача до адміністративної відповідальності, посилається лише на Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150, в той час, як нормативний акт, який дійсно передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення, яке інкримінується позивачу, відсутній.
Права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності визначені приписами ч. 1 ст. 268 КУпАП.
Так, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються ст. ст. 279-1 279-8 цього Кодексу.
Як встановлено судом першої інстанції та не було спростовано відповідачем, апелянтом у справі, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, позивач виявив бажання скористатись правовою допомогою та послугами перекладача, про що надав відповідачу відповідне письмове клопотання, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ПН МХМ №000967 від 21 грудня 2022 року.
Однак, посадовими особами управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області не вжито жодних дій щодо надання позивачу можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги та допомоги перекладача.
Колегія суддів зауважує, що законодавством регламентовано чіткий і послідовний порядок притягнення особи до адміністративної відповідальності який, окрім іншого, передбачає обов`язок контролюючого органу забезпечити повне і всебічне дотримання процесуальних прав підконтрольного суб`єкта, зокрема, право бути завчасно повідомленим про дату, час та місце розгляду його справи, бути присутнім під час її розгляду, надавати пояснення, докази, користуватися правовою допомогою, тощо.
Висновки аналогічного змісту містяться у рішенні Конституційного Суду України від 26.05.2015 року по справі №1-11/2015 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 КУпАП та у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №536/583/17.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до принципу презумпції невинуватості щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством, і встановлено вироком суду, який набрав законної сили.
Європейський суд з прав людини, у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.
Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
В контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні протоколу та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі №337/3389/16-а (2-а/337/154/2016).
Відтак, встановлені обставини справи свідчать про те, що для прийняття рішення відповідачем не було встановлено усіх обставин, які мають значення для його прийняття, що свідчить про відсутність підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, оскільки факт вчинення ним правопорушення не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. 
Наведені обставини в повному обсязі спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстави для її задоволення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 серпня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 
          
Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Гонтарук В. М.    Матохнюк Д.Б.