ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 461/3028/21
провадження № 51-4369км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 , 
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
захисника                                                                ОСОБА_6 , 
засудженої                                                              ОСОБА_7 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої                           ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 09 лютого                      2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 травня 2023 року                                   у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021142050000001, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки                                 АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Згідно з вироком Галицького районного суду м. Львова від 09 лютого 2023 року ОСОБА_7  визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 грн.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 і ч. 5 ст. 74 КК  ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково, ухвалено стягнути на її користь  із  ОСОБА_7 : 2435,58 грн відшкодування матеріальної шкоди, 5000 грн - моральної шкоди. 
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком  ОСОБА_7 визнано винуватою в тому, що вона 08 січня                            2021 року приблизно о 15:00, перебуваючи у своїй квартирі АДРЕСА_2 , діючи умисно, в ході конфлікту з ОСОБА_8 руками схопила її за руки, а потім - за праве передпліччя та правий ліктьовий суглоб і потягнула на себе, та завдала потерпілій удару рукою в праве передпліччя, внаслідок чого заподіяла потерпілій ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 25 травня 2023 року вирок районного суду           щодо ОСОБА_7 залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, а також короткий зміст поданих заперечень
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо неї і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Суть доводів засудженої зводиться до посилань на те, що її винуватість не доведено поза розумним сумнівом, а висновки судів попередніх інстанцій про протилежне ґрунтуються на неналежних, недостовірних і недопустимих доказах. 
Зокрема, вважає висновки експерта № 65 та № 289 (додатковий) недопустимими доказами, оскільки вони ґрунтуються на консультативному висновку спеціаліста                       № 516 та історії хвороби потерпілої, однак невідомо, як вони потрапили до експерта, більш того, вони не були відкриті стороні захисту.
На думку  ОСОБА_7 , показання свідка ОСОБА_9 є протилежними показанням потерпілої та свідка ОСОБА_10 , яка до того ж не була очевидцем події, однак суд першої інстанції вказав, що їхні показання узгоджуються між собою. З огляду на вказане ОСОБА_7 вважає, що суд допустив порушення вимог ст. 94 КПК в частині надання оцінки доказам.
Як відзначає скаржниця, суди не здійснили детальної оцінки відеозапису самої події                          від 08 січня  2021 року, на якому відсутній момент спричинення тілесних ушкоджень.  
Крім того, посилається на те, що потерпіла не надала належних і допустимих доказів заподіяння їй матеріальної та моральної шкоди, зокрема, які б підтверджували розмір шкоди. 
У запереченнях на касаційну скаргу засудженої ОСОБА_7 потерпіла                        ОСОБА_8 та її представник - адвокат ОСОБА_11 вказують на те, що доводи касаційної скарги є аналогічними викладеним стороною захисту в апеляційній скарзі, за результатами розгляду якої Львівський апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді. У зв`язку з цим, просять залишити судові рішення без зміни, а касаційну скаргу -  без задоволення.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджена  ОСОБА_7 , а також захисник ОСОБА_6 , надавши відповідні пояснення, підтримали касаційну скаргу.  
Прокурор ОСОБА_5 висловив заперечення проти задоволення касаційної скарги. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що вона підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Таким чином, перевіряючи дотримання судами нижчих інстанцій вимог КПК, Верховний Суд у межах доводів касаційних скарг має з`ясувати, чи навели ці суди належні й достатні мотиви ухвалення судових рішень та чи обґрунтували свої висновки з посиланням на досліджені докази.
Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Частиною 1 ст. 412 КПКпередбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як передбачено ст. 419 КПК, в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При скасуванні чи зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено і в чому саме полягають ці порушення.
При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких її визнано необґрунтованою (ч. 2            ст. 419 КПК). 
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає 
можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність 
встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). 
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що згідно зі статтями 2, 7, 370, 404, 419 КПК при перегляді оспорюваного вироку апеляційний суд, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи було у передбаченому вказаним Кодексом порядку здобуто докази обвинувачення, чи оцінено їх місцевим судом із додержанням правил ст. 94 цього Кодексуі відповідно до тих доказів, чи правильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Тобто в цьому рішенні необхідно проаналізувати аргументи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на кожен із них вичерпну відповідь.
Втім суд апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 цих вимог не дотримався, оскільки на суттєві доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту, змістовних відповідей, які б ґрунтувалися на матеріалах кримінального провадження, не надав.
Так, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, районний суд обґрунтував показаннями потерпілої  ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , експерта ОСОБА_12 , даними дослідженого в судовому засіданні диска DVD-R із двома відеозаписами події, а також письмовими доказами, такими як: протоколи проведення слідчих експериментів від 04 березня 2021 року з фототаблицями до них, висновки експерта від 19 січня 2021 року № 65 та від 05 березня 2021 року                        № 289 (додатковий). 
Як убачається з матеріалів  кримінального провадження, захисник ОСОБА_6    заявляв клопотання про визнання вказаних висновків експерта недопустимими доказами, зокрема, з огляду на те, що вони ґрунтуються на консультативному висновку спеціаліста № 516 та медичній картці потерпілої, однак невідомо, як вони потрапили до експерта.
Суд першої інстанції на спростування цих доводів у вироку зауважив, що експерт ОСОБА_12 в судовому засіданні підтвердила висновки від 19 січня 2021 року № 65 та від 05 березня 2021 року № 289 (додатковий), й повідомила, що у потерпілої виявлено синці на правому плечі, правій кисті, лівому передпліччі, які могли виникнути 08 січня 2021 року. Крім того, суд дійшов висновку про відсутність сумнівів в об`єктивності даних висновку судово-медичної експертизи. 
Не погоджуючись із постановленим щодо ОСОБА_7 вироком, сторона захисту подала апеляційну скаргу, у якій вказувала про незаконність вироку районного суду та зазначала, поміж іншого про те, що висновки суду про винуватість обвинуваченої ґрунтуються на недопустимих доказах, зокрема висновках експерта від 19 січня 2021 року № 65 та від 05 березня 2021 року № 289 (додатковий)й на обґрунтування цього доводу наводила ті ж підстави, що й у вищевказаному клопотанні.   
Суд апеляційної інстанції, відхиляючи цей довід, в ухвалі зазначив, що експертиза містить посилання на медичні документи, які були об`єктом експертного дослідження, а також перелік запитань, поставлених перед експертом. Крім того, акцентував увагу на тому факті, що сторона захисту не порушувала питання про надання відповідних документів  під час дослідження судом письмових доказів, чого не зробилані у  вимогах апеляційної скарги, ні в окремому письмовому клопотанні, ні усно під час апеляційного розгляду. 
При цьому, Львівський апеляційний суд послався на правову позицію, висловлену об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду                           у постанові від 27 січня 2020 року (справа № 754/14281/17, провадження № 51-218 кмо 19), відповідно до якоївідсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
Однак поза увагою апеляційного суду залишилися ті обставини, що істотним порушенням кримінального процесуального закону в аспекті ч. 1 ст. 412 КПК, навіть з урахуванням пасивної позиції сторони захисту, яка полягає в тому, що вона не заявляла клопотання про ознайомлення з документами, які досліджував експерт,                       є не відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, а отримання зазначених документів не у визначеному законом порядку. 
Про невстановлення у кримінальному провадженні способу отримання експертом консультативного висновку спеціаліста № 516 та медичної картки потерпілоїзахисник, про що уже було зазначено, заявляв як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, однак ці обставини суди не з`ясували, зокрема це питання не досліджувалось і під час допиту потерпілої ОСОБА_8 . 
Таким чином, за відсутності в матеріалах провадження відомостей про те, що медичні документи, надані експерту для дослідження, отримані у визначеному законом порядку, висновки апеляційного суду про необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо тверджень захисту про недопустимість як доказів висновків експерта від 19 січня 2021 року № 65 та від 05 березня 2021 року № 289 (додатковий) є передчасними.
Водночас, суд касаційної інстанції не залишає поза увагою приписи пунктів 4.1, 4.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, на які посилається апеляційний суд, щодо медичного обстеження потерпілої експертом. 
Як установив суд апеляційної інстанції, експерт безпосередньо оглянула потерпілу ОСОБА_8 , з`ясувала обставини заподіяння ушкоджень та наявність скарг.
Так, дійсно відповідно до висновку експерта від 19 січня 2021 року № 65 потерпілу було безпосередньо обстежено та у неї встановлено на зовнішній поверхні правого плеча, в нижній третині синець жовтого кольору; на тильній поверхні правої кисті, біля основи 2-го пальця синець буро-жовтого кольору; на передній поверхні лівого передпліччя, в нижній третині синець буро-жовтого кольору. Також під час обстеження потерпіла скаржилася на біль в правому ліктьовому суглобі, у правому передпліччі.
Разом з тим, суд першої інстанції у вироку, з яким погодився й апеляційний суд, встановив, що ОСОБА_7 спричинила умисне легке тілесне ушкодження потерпілій  ОСОБА_8 , а саме заподіяла їй синці на тильній поверхні правої кисті, біля основи 2-го пальця, на передній поверхні лівого передпліччя, в нижній третині; підшкірні гематоми правого передпліччя, забій, розтяг зв`язок правого ліктьового суглобу; синець на правому плечі, по зовнішній поверхні в нижній третині.
За  висновком експерта від 19 січня 2021 року № 65 об`єктом дослідження, у тому числі, були й консультативний висновок спеціаліста № 516 та медична картка амбулаторного хворого, яка, за змістом висновку, витребувана з поліклінічного відділення КНП 5-а МКЛ м. Львова.
В той же час, Львівський апеляційний суд зазначив, що експерт не заявляв клопотань про надання необхідних документів та, що йому було достатньо наявних у матеріалах справи відомостей, чим допустив суперечності та дійшов передчасного висновку про допустимість висновків експерта від 19 січня 2021 року № 65 й                                               від 05 березня 2021 року № 289, не з`ясувавши питання щодо порядку надходження медичних документів до експерта та не спростувавши твердження сторони захисту про їх недопустимість.
Таке порушення перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення,
а тому згідно з ч. 1 ст. 412 КПК є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Враховуючи наведене, викладена в касаційній скарзі вимога
до суду касаційної інстанції підлягає частковому задоволенню, а ухвала Львівського апеляційного суду від 25 травня 2023 року  - скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК як така, що постановлена з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Оскільки згадана ухвала підлягає скасуванню, питання про доведеність
чи недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, є предметом нового апеляційного розгляду, під час якого належить здійснити провадження з додержанням приписів глави 31 КПК, ретельно перевірити доводи, наведені в апеляційній скарзі, серед інших і ті, що стосуються вирішення цивільного позову потерпілої, а саме відшкодування матеріальної шкоди, зокрема й з точки зору належності поданих на доведення її розміру фактичних даних до цього провадження, і прийняти рішення, яке відповідатиме статтям 370, 419 вказаного Кодексу.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу  засудженої ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 травня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                   ОСОБА_3