КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №752/7190/22                                                                                  Головуючий у І інстанції - Шевченко Т.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/12676/2023                                    Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
28 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маковецька Оксана Петрівна про розірвання договору довічного утримання, - 
 
установив:
 
У  червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання
В обґрунтування заявлених позовних вимог, зазначила про те, що 21 листопада 2018 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П., за умовами якого ОСОБА_1 передано у власність ОСОБА_2 належну їй квартиру АДРЕСА_1 , за що ОСОБА_2 зобов`язувалась надавати ОСОБА_1 довічне матеріальне забезпечення.
Пунктом 2.2 договору довічного утримання визначено обов`язки ОСОБА_2 . 
Однак, відповідач порушує умови укладеного договору, не виконує зобов`язання за договором, не здійснює догляд за нею. 
Вказує, що ОСОБА_2 не в повній мірі та нерегулярно сплачувала грошові кошти за комунальні послуги, через що вона самостійно несе витрати.
Зазначає, що у певні періоди вона знаходилась на лікуванні у різних медичних установах, в період лікування вона купувала ліки за власний кошт.
Вказує, що фактично відповідач самоусунулась від виконання своїх обов`язків, у зв`язку із чим вона вимушена звертатись за допомогою до сторонніх осіб.
Просила суд, розірвати договір довічного утримання, укладений 21 листопада 2018 року між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. за реєстровим номером 1285, скасувавши заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , зареєстровану в реєстрі за №1286. 
Застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року в задоволенні зазначених позовних вимог відмовлено.
 Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що з моменту отримання позивачем грошових коштів в розмірі 560200 грн. будь-які зобов`язання відповідача, охоплені п.2.2 договору довічного утримання щодо матеріального утримання позивача є виконаним.
Так, судом першої інстанції було проігноровано, що спірним договором передбачені ще й обов`язки немайнового характеру, такі як надання догляду у разі хвороби, який відповідачем взагалі не надається.
Відсутність надання догляду була підтверджена у судовому засіданні представником відповідача.
Потреба у її догляді також була підтверджена відповіддю Територіального центру соціального обслуговування на адвокатський запит, в якій зазначено, що ОСОБА_1 надавалась соціальна послуга догляду вдома у період 23 січня 2012 року по 10 лютого 2021 року та була припинена у зв`язку з наявністю договору довічного утримання. 
Тобто даною відповіддю підтверджується отримання позивачем догляду, оскільки вона його дійсно потребувала, але в надії отримати догляд кращої якості від відповідача і підписала спірний договір та ніяк не очікувала, що потрапить в таку біду та не зможе навіть вийти в магазин та купити ліки і продукти, а вимушена буде просити про це сторонніх людей. 
Рятує позивача тільки те, що вона живе на першому поверсі та може покликати перехожих з балкону та попросити купити їй продукти харчування.
Також потреба у догляді була підтверджена Висновком КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Шевченківського району м. Києва №2/19 від 12 січня 2023 року про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, відповідно до якої зазначено, що ОСОБА_1 рекомендовано соціальну послугу догляду вдома.
Вказує, що судом першої інстанції було проігноровано надані докази її потреби у догляді та не відображено підстав їх відхилення в оскаржуваному рішенні.
 Зазначає, що в лютому 2022 року відповідачем без її згоди було здійснено її переміщення з лікарні до квартири в м. Черкаси та що відповідач шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами у розмірі 8000 доларів США та 56000 грн., банківською картою та ключами від спірної квартири під час перебування позивача у лікарні.
Таким чином, відповідач поза її волею змінила її місце проживання зі спірної квартири до іншого житла, що є порушенням п.2.2 спірного договору довічного утримання.
Крім того, відбулося порушення відповідачем обов`язку зі сплати комунальних послуг, передбаченого п.2.2 договору довічного утримання та обов`язку щодо участі у витратах з утриманням всього будинку, в якому знаходиться спірна квартира та прибудинкової території, передбаченого п.2.4 спірного договору.
Вказує, що заборгованість, станом на 01 червня 2023 року, за житлово-комунальні послуги за спірною квартирою становить 7972,19 грн., що підтверджується відповідними рахунками.
Просила суд, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити  в повному обсязі.
На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив та зазначила, що у 2018 році ОСОБА_1 , маючи діючий договір утримання, укладений з ОСОБА_3 , звернулась до відповідача із пропозицією укладення договору довічного утримання, поставивши умову про виплату всієї суми грошового утримання у розмірі 20000 доларів США однією сумою в момент укладення договору.
Відповідачем прийнято пропозицію позивача. 
Як до, так і після укладення оспорюваного договору та передачі позивачу грошових коштів у розмірі 20000 доларів США, відповідач та її чоловік регулярно відвідували позивача, привозили продукти харчування, одяг, який вона замовляла, та ліки. 
Відповідач забезпечувала позивача мобільним зв`язком.
Відповідач зазначає, що сторони в оспорюваному договорі у п. 2.3 дійшли згоди про те, що грошова оцінка всіх видів матеріального забезпечення позивача визначена у розмірі 560200 грн., що становить еквівалент 20000 доларів США, та відповідно до умов договору, позивач отримала зазначену суму отримала від відповідача у повному обсязі. 
Щомісячне грошове утримання умовами укладеного договору не передбачено.
Твердження позивача є безпідставним та надуманими, оскільки виключний обсяг зобов`язань відповідача за договором визначено п.п. 2.2, 2.3 договору, відтак покладення на відповідача додаткових зобов`язань не відповідає вимогам закону.
Вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що стан здоров`я позивача істотно змінився станом на дату звернення до суду, порівняно із датою укладення договору довічного утримання.
Зазначає, що твердження позивача про її нібито насильницьке переміщення до квартири у м. Черкаси є неправдивими, безпідставними та такими, що недобросовісно спрямовані на формування в суду негативної думки про відповідача в контексті заявлених вимог.
Наголошує, що вона завжди сумлінно виконувала взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання позивача у відповідності до умов договору та з власної волі, навіть більше, ніж це визначено договором.
Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року залишити без змін.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судове засіданняприватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маковецька О.П. не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  із умов укладеного між сторонами договору, сплата комунальних послуг, а так само придбання ліків, є частиною всіх видів матеріального забезпечення, перелік яких наведено у п.2.2 договору, та які сторони оцінили у сумі 560200 грн., що еквівалентно на день посвідчення договору 20000 доларів США, які позивач отримала у момент підписання договору.
Відтак, з моменту отримання позивачем грошових коштів у розмірі 560200 грн., що еквівалентно на день посвідчення договору 20000 доларів США, будь-які зобов`язання відповідача, охоплені п.2.2 договору довічного утримання, щодо матеріального утримання позивача, є виконаними.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 21 листопада 2018 року між ОСОБА_1 , як відчужувачем, та ОСОБА_2 , як набувачем, укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. за реєстровим №1285. 
Одночасно з посвідченням договору, приватним нотаріусом накладено заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 за реєстровим №1286.
За умовами п. 1 договору довічного утримання, ОСОБА_1 передала у власність, а ОСОБА_2 отримала у власність належну ОСОБА_1 квартиру під АДРЕСА_1 , за що ОСОБА_2 зобов`язувалась надавати ОСОБА_1 довічне матеріальне забезпечення.
Умовами п.2.2 договору довічного утримання визначено, що за згодою сторін обов`язок набувача майна по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді:
- оплачувати вартість необхідних ліків, надавати догляд у разі хвороби;
- забезпечувати фруктами та овочами протягом всього року;
- забезпечення послуг адвокатів та нотаріусів;
- оплачувати комунальні платежі;
- забезпечення радіо-, телевізійним та телефонним зв`язком;
- надання побутових послуг (ремонт побутової, радіо, телевізійної техніки).
Відповідно до п.2.3 договору довічного утримання, грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення за згодою сторін визначається у сумі 560200 грн., що еквівалентно на день посвідчення договору 20000 доларів США, які ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 при підписанні цього договору.
Згідно п.2.4 договору довічного утримання, ОСОБА_2 здійснює за свій рахунок експлуатацію та ремонт квартири, а також бере участь, відповідно до займаної площі у витратах, що пов`язані з технічним обслуговуванням та ремонтом, у тому числі капітальним, усього будинку, утриманням прибудинкової території.
За змістом п.7.1 договору довічного утримання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків. 
У цьому разі, витрати, зроблені набувачем, на утримання (догляд) відчужувача, поверненню не підлягають.
Відповідно до ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч.2 ст.16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч.1,2 ст.5 ЦПК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Відповідно до положень ст.651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках встановлених договором або законом. 
Істотним є таке порушення стороною договору, коли в наслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.
Відповідно до ст. 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (Набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.    
Згідно з ч. 1 ст. 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. 
Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Згідно статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. 
Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (стаття 751 ЦК України).
Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України).
Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.
Згідно ч.1 ст.748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст. 334 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої ст.749 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок набувача за договором довічного утримання та передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечити відчужувача.
У відповідності до п.2.2. договору набувач зобов`язується: оплачувати вартість необхідних ліків, надавати догляд у разі хвороби; забезпечувати фруктами та овочами протягом всього року; забезпечення послуг адвокатів та нотаріусів; оплачувати комунальні платежі; забезпечення радіо-, телевізійним та телефонним зв`язком; надання побутових послуг (ремонт побутової, радіо, телевізійної техніки).
Згідно п.2.4 договору довічного утримання, ОСОБА_2 здійснює за свій рахунок експлуатацію та ремонт квартири, а також бере участь, відповідно до займаної площі у витратах, що пов`язані з технічним обслуговуванням та ремонтом, у тому числі капітальним, усього будинку, утриманням прибудинкової території.
Згідно зі ст.ст.525,526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Позивачем умови договору довічного утримання виконані у повному обсязі.
Як зазначила у судовому засіданні позивач, після укладення договору довічного утримання, відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань по виконанню вказаного договору, не виконувала свої обов`язки належним чином.
Згідно із ст.651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, а істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друге сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
В силу ч.ч.2,3 ст.653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору в судовому порядку зобов`язання сторін припиняються з моменту набрання рішенням суду законної сили.
Із системного аналізу положень вказаних норм та умов договору вбачається, що підставою для розірвання договору довічного утримання є: як повне невиконання набувачем взятих на себе обов`язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору незалежно від вини набувача. 
При цьому, обов`язок з доведення факту належного виконання, покладається саме на відповідача, який надає це утримання.
Верховний Суд у своїх постановах у справах, де предметом позову є розірвання договору довічного утримання, звертав увагу судів, що з огляду на предмет доказування, правове регулювання спірних правовідносин та умов договору судам, у разі визнання певних обставин позивачем необхідно було з`ясувати, які саме послуги/витрати надані/понесені відповідачем та у які періоди позивач визнає, після чого з урахуванням визнаних сторонами обставин та наданих ними доказів робити висновки про наявність або відсутність підстав для задоволення позову, у тому числі щодо невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання.
Позивач ОСОБА_1 пояснювала те, що ОСОБА_2 не в повній мірі та нерегулярно сплачувала кошти за надані комунальні послуги, через що позивач сама повинна була нести дані витрати, і незважаючи на свій похилий вік та стан здоров`я прямувати до відповідних установ для здійснення оплати послуг. 
Дане твердження підтверджується наданими ОСОБА_1 копіями квитанцій, які долучено до позовної заяви.
Крім того, на підтвердження доказів перебування в лікарні та наявність хвороби ОСОБА_1 надала виписки медичної картки стаціонарного хворого, виписки з історії хвороби та зазначила, що ліки купувались за її власні кошти.
Потреба у відповідних лікарських препаратах підтверджується наданими до позовної заяви виписним епікризом з медичної карти стаціонарного хворого №30283, в якому зазначено перелік рекомендованих лікарських препаратів, які необхідно приймати на регулярній основі.
Відповідач не надала суду жодного доказу, щодо придбання нею лікарських препаратів необхідних позивачу, що свідчить про невиконання нею умов договору довічного утримання, а саме п.2.2, яким зобов`язано набувача оплачувати вартість необхідних ліків, надавати догляд у разі хвороби.
Відповідач вказувала, що вона оплачує комунальні послуги, незважаючи на відсутність у неї такого зобов`язання перед позивачем, надала суду першої інстанції відповідні копії квитанцій на оплату житлово-комунальних послуг.
Проте зазначені обставини не узгоджуються з встановленими обставинами, зокрема поясненнями позивача про те, що вона повністю утримувала житло за свої кошти, самостійно оплачувала житлово-комунальні послуги.
Відповідно до ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Таким чином, відповідач є власником спірної квартири з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору довічного утримання, а тому зобов`язана утримувати своє майно та сплачувати комунальні послуги.
Відповідач надала квитанції на оплату комунальних послуг за період з липня 2022 року по вересень 2022 року, тобто вже після подачі позовної заяви про розірвання договору довічного утримання.
Будь-яких інших доказів на виконання відповідачем обов`язку зі сплати комунальних послуг за період з листопада 2018 року по червень 2022 року не надано.
Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до ухвалення помилкового рішення про відмову в задоволенні позову.
Суд першої інстанції відмовляючи  в позові, виходив з того, що сторони в оспорюваному договорі у п.2.3 дійшли згоди про те, що грошова оцінка всіх видів матеріального забезпечення позивача визначена у розмірі 560200 грн., що становить еквівалент 20000 доларів США, та відповідно до умов договору, позивач отримала зазначену суму від відповідача у повному обсязі. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 виконала свої зобов`язання перед позивачем, які підлягають тим чи іншим чином грошовій оцінці.
Проте, судом першої інстанції не взято до уваги, той факт, що договором довічного утримання передбачені також обов`язки немайнового характеру, які ОСОБА_2 не виконувались та ігнорувались.
Для самотньої, хворої людини при укладенні договору довічного утримання пріоритетним є саме догляд, який повинен здійснюватися набувачем відповідно до зазначених обов`язків договору довічного утримання.
Отже, встановлені обставини беззаперечно свідчать про невиконання та неналежне виконання умов договору довічного утримання по утриманню та догляду позивача, що є безумовною підставою, передбаченою договором та законом для розірвання спірного договору.
У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. 
Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для розірвання договору довічного утримання від 21 листопада 2018 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
  
постановив:
 
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маковецька Оксана Петрівна про розірвання договору довічного утримання - задовольнити.
Розірвати договір довічного утримання (догляду) від 21 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. та зареєстрований в реєстрі за №1285, скасувавши заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , зареєстровану в реєстрі за №1286.
Застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 06 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько
 
Судді                                                                         Т.О. Писана
 
С.О. Журба