ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 р. 	Справа № 520/2056/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою НОМЕР_1 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_2 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2023, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 17.08.23  по справі № 520/2056/23
за позовом               ОСОБА_1  
до               НОМЕР_1 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_2 )                      
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) (далі – ВЧ НОМЕР_2 , відповідач), у якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 10.09.2022 по 20.12.2022;
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки виплати при звільненні безспірної суми компенсації за неотримане речове майно із 10.09.2022 до дня фактичного розрахунку 20.12.2022.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час звільнення ОСОБА_1 зі служби у 4 прикордонному загоні 09.09.2022 відповідачем протиправно не було проведено повного розрахунку, а саме не виплачено безспірну суму компенсації за неотримане речове майно у сумі 60132,62 грн, та лише 21.12.2022 здійснено вказану виплату на банківський рахунок позивача, однак середній заробіток за час затримки відповідного розрахунку виплачений не був.
За викладених обставин вважає, що наявні підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 10.09.2022 по 20.12.2022) відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України). 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2023 у справі № 520/2056/23 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.
Стягнуто з НОМЕР_1 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) середньомісячний заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (компенсацію за неотримане речове майно) за період з 10.09.2022 по 20.12.2022 у розмірі 61180 (шістдесят одна тисяча сто вісімдесят) грн. 62 коп.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції прийняти постанову, якою скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2023 по справі № 520/2056/23 та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зазначив про неможливість застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України), оскільки військовослужбовці правового статусу «працівник» не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, а тому норми, зокрема, ст. 117 КЗпП України не можуть поширюватися на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби, що відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 806/345/16, від 18.07.2018 по справі № 825/325/16, від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 по справі № 6-39цс11, постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020 по справі № 380/750/20. 
При цьому, у разі задоволення позовних вимог, просив суд апеляційної інстанції врахувати алгоритм визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначений у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020 по справі № 380/750/20, застосовуючи який, сума яка підлягає стягненню на користь позивача має становити 60690,11 грн.
Позивач, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до пункту 3 частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі за текстом  КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною четвертою  статті 229 КАС України  фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач має статус та посвідчення ветерана війни - учасника бойових дій.
Банківською випискою підтверджено перерахування та виплату позивачу у травні 2021 року соціальної виплати у розмірі 1491,00 грн.
Також, судом встановлено, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день звільнення позивача (10.09.2022), а лише 20.12.2022, тобто з порушенням строків, встановлених статтею 116 КЗпП.
Вважаючи, що нарахування та виплата компенсації за неотримане речове майно у сумі 60132,62 грн здійснена не своєчасно, а нарахування та виплата ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні не проведена, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача вчинити такі дії із 10.09.2022 до дня фактичного розрахунку 20.12.2022
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності НОМЕР_1 прикордонного загону щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що остаточний розрахунок із позивачем щодо виплати суми компенсації за неотримане речове майно проведено відповідачем із затримкою строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, суд першої інстанції вважав справедливою, пропорційною та такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, суму середнього заробітку у розмірі 61180,62 грн, що становить 73,59% від суми середнього заробітку за час затримки виплати, у зв`язку з чим дійшов висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
З метою належного захисту порушеного права позивача та врахуванням ст. 9 КАС України, суд вважав за необхідне стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (компенсацію за неотримане речове майно) за період з 10.09.2022 по 20.12.2022 у розмірі 61180,62 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в іншій частині суд не зазначив будь-яких мотивувань з цього приводу.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення підлягає перегляду в частині задоволених позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більше ніж за 6 місяців.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону №2352-IX ) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.
Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.
Колегією суддів встановлено та не заперечується учасниками справи, що на підставі наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України м. Харків від 09.09.2022 № 268-ОС, підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 09.09.2022 (а.с. 7-8).
08.09.2022 позивач звернувся до начальника НОМЕР_1 прикордонного загону з рапортом щодо проведення розрахунку компенсації за неотримане ним під час проходження військової служби речове майно та виплати відповідних коштів після їх надходження від Адміністрації Державної прикордонної служби України (а.с. 14).
На підставі наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 30.11.2022 № 446-ОС (а.с. 15), 21.12.2022 відповідачем проведено виплату позивачу недоотриманої заробітної плати після звільнення у розмірі 60132,62 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 (а.с. 11).
21.01.2023 позивач звернувся до суду з цим позовом, оскільки несвоєчасне проведення виплати йому середнього заробітку за весь час затримки (з 09.09.2022) по день фактичного розрахунку (21.12.2022), є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові відшкодування за несвоєчасне отримання всіх належних його коштів (заробітної плати) на дату звільнення.
Посилання відповідача на те, що положення статей 116, 117 КЗпП України не застосовуються до спірних відносин, колегія суддів вважає хибними, так як порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби не врегульовано положеннями ст. 9 Закону № 2011-ХІІ, яка на переконання відповідача є спеціальною нормою права.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 по справі № 806/1899/17, від 04.12.2019 по справі № 825/66/16.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, та, як наслідок, наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності НОМЕР_1 прикордонного загону (ВЧ НОМЕР_2 ), яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
З наявної в матеріалах справи довідки про доходи ОСОБА_1 вбачається, що розмір його середньоденного грошового забезпечення становить 815,07 грн.
Таким чином, враховуючи дату звільнення позивача зі служби (09.09.2022) та дату проведення остаточного розрахунку (21.12.2022), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 102 дні.
Отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 83137,14 грн (815,07 грн. х 102 дні).
З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
З наявної в матеріалах справи архівної відомості № 2 колегією суддів встановлено, що загальна сума нарахованого позивачу грошового забезпечення на момент звільнення становить 354605,17 грн, при цьому, недоплачена сума компенсації вартості неотриманого речового майна складає 61178,29 грн, тобто загальна сума належних позивачу виплат при звільненні повинна становити 415783,46 грн (354605,17 грн + 61178,29 грн).
Таким чином, недоплачена сума компенсації вартості неотриманого речового майна (61178,29) у процентному виразі дорівнює 14,71% від 354605,17 грн.
Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Беручи до уваги розмір суми компенсації вартості неотриманого речового майна, відносно загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у зазначеній вище постанові, колегія суддів вважає необхідним застосувати принцип співмірності та зменшити суму відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, виходячи з того, що середній заробіток за 102 дні затримки виплати компенсації вартості неотриманого речового майна складає 83137,14 грн, та враховуючи принцип справедливості та співмірності, стягненню підлягають кошти в сумі 12229,47 грн (14,71 % від 83137,14 грн), що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України та свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Твердження відповідача про необхідність врахування при розгляді даної справи алгоритму визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначеного у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020 по справі № 380/750/20, колегія суддів відхиляє, оскільки приписами ч. 5 ст. 242 КАС України передбачено обов`язковість врахування висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду, а не судів апеляційної інстанції.
Разом з цим, суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, невірно визначив належну до стягнення з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 61180,62 грн, не наводячи при цьому жодного мотиву необхідності застосування саме такого відсоткового співвідношення вказаних сум.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає наведений розрахунок суду першої інстанції таким, що зроблено при неповному з`ясуванні обставин.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.
Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Враховуючи встановлену судами першої та апеляційної інстанції протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.09.2022 по 21.12.2022, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 09.09.2022 по 21.12.2022 у розмірі 12229,47 грн.
На виконання приписів ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Наведеним вимогам рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2023 по справі № 520/2056/23 не відповідає.
Так, з мотивувальної частини рішення вбачається, що суд першої інстанції, встановлюючи обставини у справі зазначив наступне «Як підтверджено матеріалами справи, позивач має статус та посвідчення ветерана війни - учасника бойових дій.
Банківською випискою підтверджено перерахування та виплату позивачу у травні 2021 року соціальної виплати у розмірі 1491,00 грн.
Вважаючи, що нарахування та виплата грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік здійснена не в повному обсязі та всупереч рішенню Конституційного Суду України рішення від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, позивач звернувся до суду з даним позовом».
Проте, вказані обставини не мають відношення до справи № 520/2056/23, що є підставою для зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.
Крім того, обмежившись висновком про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції невірно визначив належну до стягнення з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Підставами для зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).
Враховуючи, що суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення виклав обставини, які не мають жодного відношення до спірних та неправильно визначив розмір належного позивачу відшкодування, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2023 по справі № 520/2056/23 в частині задоволення позову слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, а абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09.09.2022 по 21.12.2022 у розмірі 12229 (дванадцять тисяч двісті двадцять дев`ять) грн 47 коп».
В іншій частині задоволення позовних вимог рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2023 по справі № 520/2056/23 залишити без змін.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_2 ) - задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2023 по справі № 520/2056/23 в частині задоволення позову - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, а абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09.09.2022 по 21.12.2022 у розмірі 12229 (дванадцять тисяч двісті двадцять дев`ять) грн 47 коп».
В іншій частині задоволення позовних вимог рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2023 по справі № 520/2056/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    В.Б. Русанова