УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 317/1688/22
провадження № 61-14654ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М. розглянув касаційні скарги  ОСОБА_1 , подані представником ОСОБА_2 , на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2023 року у складі судді Сакоян Д. І. та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Кочеткової І. В., у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності.
Позов мотивувала тим, що з 27 червня 2002 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з нею та перебувають на її утриманні. Заочним рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 08 листопада 2019 шлюб між сторонами розірвано. У період шлюбу сторонами була придбана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій за спільні кошти подружжям було збудовано житловий будинок, господарські будівлі та споруди. Будівництво закінчено у 2012 році. Усі дозвільні документи оформлені на відповідача.
Просила здійснити поділ житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, та 1/2 частину спірної земельної ділянки загальною площею 0,1277 га; судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2023 року, залишеним без змінпостановою Запорізького апеляційного суду від 05 вересня 2023 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності задоволено в повному обсязі. Поділено спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а саме житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 - кожному по 1/2 частині. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1277 га, кадастровий номер 2322155300:04:012:0061, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне нерухоме майно, набуте сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована, тому земельна ділянка та житловий будинок є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між позивачем та відповідачем у рівних частках.
Надані відповідачем докази не дають підстав для висновку про те, що будівництво спірного житлового будинку, яке здійснено у період перебування позивача та відповідача у шлюбі, велося повністю чи частково за кошти, які є його особистою власністю. У матеріалах справи немає жодного документального підтвердження витрачання особистих коштів відповідача саме на будівництво спірного житлового будинку, тому прямого логічного зв`язку між продажем належних відповідачу квартир та вкладенням грошових коштів у побудову спірного будинку у матеріалах справи не прослідковується. Квартири відповідачем були продані у 2005 та у 2007 роках, у той час коли житловий будинок з прибудовами було побудовано у 2008 та 2012 роках, а право власності на житловий будинок оформлене на відповідача у 2012 році. Належних доказів, які б підтверджували період будівництва, у матеріалах справи немає. Відомостей про те, на що саме витрачались грошові кошти та у якому конкретно розмірі у справі також немає.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не доведено той факт, що спільних коштів подружжя не вистачало на будівництво спірного будинку, а також не надано доказів на підтвердження того, що під час будівництва витрачались власні кошти відповідача та розмір цих коштів. Враховуючи час продажу відповідачем квартир (2005 та 2007 роки), а також період будівництва (2008-2012 роки), відсутність будь-яких доказів вкладення зазначених коштів саме на побудову спірної нерухомості, посилання відповідача на витрачання його особистих коштів судом першої інстанції обґрунтовано відхилено. Матеріали справи не містять заяв та клопотань відповідача щодо витребування довідок уповноважених органів на підтвердження отриманих подружжям доходів за період з 2002 року до 2012 року, копії договору кредитного договору, за твердженням відповідача укладеного позивачкою у 2006 році, а також договору купівлі-продажу будинку у АДРЕСА_2 , який за поясненнями ОСОБА_3 було придбано за спільні кошти подружжя та продано з метою вкладення отриманих від його продажу коштів в будівництво спірної нерухомості.
09 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу з пропуском строку на касаційне оскарження, у якій просив поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що повний текст оскаржуваної постанови було виготовлено 11 вересня 2023 року, яке його адвокат отримала також 11 вересня 2023 року. 
Згідно з частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Ураховуючи те, що касаційну скаргу подано 09 жовтня 2023 року, тобто протягом тридцяти днів з дня вручення судового рішення, строк на касаційне оскарження підлягає поновленню відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України.
Підставою, на якій подається касаційна скарга, скаржник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17, від 26 червня 2019 року у справі № 641/5115/16-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2023 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, а саме для подання до Верховного Суду підписаної касаційної скарги у новій редакції, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та яка відповідає вимогам статті 392 ЦПК України. 
10 листопада 2023 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду нову касаційну скаргу, у якій зазначив на ті ж підстави для касаційного оскарження. 
Касаційні скарги мотивовані тим, що судами обох інстанцій неправильно застосовані статті 57, 60 СК України, зокрема вказано, що суди не надали належної оцінки тому факту, що на придбання спірної земельної ділянки та будівництво спірного будинку витрачались як спільні кошти подружжя, так і його особисті кошти отримані ним від продажу належних йому квартир та дійшли до неправильного висновку, що їх частки в спільному майні подружжя є рівними.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знаходились у шлюбі з 27 червня 2002 року.
Заочним рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 08 листопада 2019 року у справі № 333/3372/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.
Матеріали справи містять копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського округу Запорізької області Шаповаловою О. Г. за реєстраційним номером 3193, відповідно до якого ОСОБА_1 придбав земельну ділянку площею 0,1277 га, кадастровий номер 2322155300:04:012:0061, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, сплативши продавцю 35 500,00 грн.
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 054969, виданим відділом земельних ресурсів у Запорізькому районі 01 жовтня 2008 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1277 га, кадастровий номер 2322155300:04:012:0061, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
За змістом свідоцтва про право на нерухоме майно від 20 вересня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Балабинської селищної ради, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 .
Згідно з копією договору купівлі-продажу квартири від 26 квітня 2005 року, за умовами якого ОСОБА_1 продав квартиру АДРЕСА_3 за 63 883,00 грн (а. с.112).
Згідно листа приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О. М. від 28 березня 2023 року № 09/01-16, 15 лютого 2007 року за реєстровим № 349 було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 відповідно до якого продавець - ОСОБА_1 , продав, а покупець - ОСОБА_6 придбав зазначену квартиру, яка належала покупцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 25 червня 2003 за реєстром 2-2205, та на підставі свідоцтва про право власності, виданого Орджонікідзевською районною адміністрацією 29 липня 1998 року за № 105р. За домовленістю сторін купівля-продаж здійснювалась за 227 250,00 грн.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц». 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) наведений аналогічний висновок, а також зазначено, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. … Встановивши, що на купівлю квартири АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_5 витратив грошові кошти в розмірі 163 615 грн, що належали йому особисто, та сторонами було витрачено 100 845 грн спільних коштів, зробив обґрунтований висновок про визнання права на частку в розмірі 4/5 в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 та про визнання права на частку в розмірі 1/5 в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 641/5115/16-ц (провадження № 61-19996св18) зроблено висновок, що «визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Частково задовольняючи первісні та зустрічні позовні вимоги, врахувавши незначний час (три дні) від продажу квартири АДРЕСА_5 , яка була отримана ОСОБА_7 у власність у порядку приватизації, до купівлі квартири АДРЕСА_6 , суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_6 була придбана сторонами під час шлюбу, але частково за грошові кошти, одержані ОСОБА_7 від продажу квартири, яка була його особистою приватною власністю. Суд апеляційної врахував, що кожна із сторін під час перебування у шлюбі отримала у власність квартиру у порядку приватизації. Квартира, яку отримав ОСОБА_7 , була продана ним з метою придбання квартири  АДРЕСА_6 , а ОСОБА_8 проживає у квартирі  АДРЕСА_7 , яка належить їй на праві особистої приватної власності. Встановивши, що спірна квартира  АДРЕСА_6  вартістю 4 тис. грн частково була придбана за грошові кошти, отримані ОСОБА_7 від продажу квартири  АДРЕСА_5 , яка належала йому на праві особистої приватної власності (3 тис. грн, що дорівнює 3/4 частки), отже за його особисті грошові кошти, а частково за спільні грошові кошти подружжя, суд апеляційної інстанції правильно визначив частки сторін у спільному майні».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18 (провадження №61-20733св19) зазначено, що «той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Суд першої інстанції встановив, що грошові зобов`язання за договором за придбання квартири АДРЕСА_1 (спірна квартира) відповідачем виконані за рахунок коштів, які були нею отримані внаслідок продажу її квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належала їй на праві приватної власності, а тому спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача. За таких обставин, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову. Натомість апеляційний суд, безпідставно вдався до переоцінки доказів, та скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції».
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду впостанові від 30 жовтня 2023 рокуу справі № 644/2026/20(провадження № 61-12475св22) вказав, що «суди встановили, що сторонами під час перебування у шлюбі була придбана квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 2013 року № 358 за 216 000,00 грн. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про поділ нерухомого майна, апеляційний суд керувався тим, що всупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що отримані нею грошові кошти від відчуження 14 січня 2013 року належного їй будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки за цією ж адресою були витрачені саме на придбання спірної квартири. Оскільки, між датою відчуження цих об`єктів нерухомості та датою придбання квартири минуло майже чотири місяці. За змістом договору купівлі-продажу квартири вона була придбана у спільну сумісну власність подружжя за згодою ОСОБА_1 , яка дала на це нотаріально посвідчену згоду. … Отже, апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги про поділ нерухомого майна, зокрема, що в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за кожною із сторін належить визнати право власності по 1/2 частині спірної квартири, обґрунтовано виходив з того, що ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, адже придбана під час перебування сторін у шлюбі, водночас презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя позивачем не спростована. Тому підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні».
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду впостанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) зазначив, що «законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя».
Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя, та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в багатьох інших постановах Верховного Суду, зокрема, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20). Судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною.
Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19 та від 02 серпня 2022 року у справі № 760/23279/20, враховані судом апеляційної інстанції.
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Суди надали оцінку доводами відповідача щодо вкладення в будівництво спірного житлового будинку, побудованого у 2008-2012 року, його власних коштів, отриманих від продажу квартир у 2005 - 2007 роках, та встановили, що спірне нерухоме майно набуте подружжям за час шлюбу, а надані відповідачем докази презумпції спільності спірного майна не спростовують, інших доказів вкладення особистих коштів саме на побудову (придбання) спірної нерухомості відповідач не надав.
Тому посилання в касаційній скарзі на те, що суди неправильно застосували положення норми статті 60 СК України та не дотримались правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17, від 26 червня 2019 року у справі № 641/5115/16-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 є необґрунтованими, оскільки не свідчить про те, що суди застосували до спірних правовідносин норму права без урахування указаних висновків, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, №21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішення свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку. 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 вересня 2023 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 у справі № 317/1688/22.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                             Є. В. Краснощоков 
 
І. О. Дундар
 
М. М. Русинчук