УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 757/313/21-ц
провадження № 61-14900ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва 
від 06 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 20 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 
до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, які знаходяться на депозитному рахунку,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») в якому просила стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за депозитним договором від 25 липня 2013 року у розмірі 25 880 доларів США, суму нарахованих процентів - 16 332,76 доларів США та штрафних санкцій 
на загальну суму 8 071 876,22 грн, з яких: пеня - 7 929 276,93 грн, 
3 % річних - 142 599,29 грн.
Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 20 квітня 2021 року залучив до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон») 
як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про зменшення позовних вимог, у якій позивачка просила прийняти її відмову в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені в розмірі 7 929 276,93 грн.
Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 29 вересня 2022 року прийняв відмову ОСОБА_1 в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені в розмірі 7 929 276,93 грн та провадження у справі в цій частині закрив на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України.
Печерський районний суд міста Києва рішенням від 06 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором від 25 липня 2013 року в розмірі 25 880 доларів США; проценти на суму вкладу - 16 158,12 доларів США; 3 % річних - 42,54 долари США.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються 
у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу» 
(«до запитання»), якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами, тому за період з 30 листопада 2020 року (дата розірвання договору) 
по 19 грудня 2020 року (дата звернення з позовом до суду), тобто за 20 днів, проценти на суму вкладу нараховуються за ставкою 0,01 % річних.
Київський апеляційний суд постановою від 20 вересня 2023 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 березня 2023 року у частині задоволення позовних вимог про стягнення процентів змінив, стягнув 
з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти на суму вкладу в розмірі 16 157,71 доларів США.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, встановивши, що договір про депозит є розірваним з 30 листопада 2020 року, суд першої інстанції не врахував, що з моменту розірвання цього договору нарахування передбачених договором процентів припиняється, тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за депозитним договором за ставкою 0,01 % річних за період з 30 листопада по 19 грудня 2020 року у розмірі 0,14 доларів США слід відмовити.
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2023 року, АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог про стягнення процентів і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили постанову Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20, якою підтверджується факт дійсності та чинності договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року та обов`язковість його виконання сторонами;
суди не надали належної оцінки доказам, наявним у справі, які свідчать про відсутність зобов`язання у банку перед позивачкою та неналежність відповідача у даній справі за договором банківського вкладу від 25 липня 2013 року;
закон не регламентує чіткої та однозначної форми, у якій надається згода кредитора на переведення боргу. Не заборонено висловлювати згоду усно або шляхом вчинення конклюдентних дій (дії особи, що виявляють її волю встановити правовідношення, але не у формі усного чи письмового волевиявлення, а своєю поведінкою, щодо якої можна зробити певний висновок про конкретний намір). Відтак щодо способу виявлення та вираження волевиявлення кредитором - закон не встановлює жорстких рамок, обмежуючи його обов`язковою письмовою формою. Матеріали справи містять докази розміщення банком відповідного повідомлення на сайті банку з встановленням строку для кредиторів (вкладників та власників банківських рахунків, договори з якими були укладені на території АР Крим) до 15 лютого 2015 року для подання письмових заперечень (незгоди) щодо переведення боргу (грошових коштів кредиторів) на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон»;
письмова форма правочину (договору про переведення боргу 
від 17 листопада 2014 року) була дотримана сторонами. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Тому суди помилково вказували на нікчемність цього договору. ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» є новим боржником та особою, яка повинна виконувати зобов`язання за відповідним договором, який є предметом спору, а банк не є належним відповідачем у справі.
Таким чином, предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та постанова апеляційного суду.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Суди встановили, що 25 липня 2013 року між ОСОБА_1 
та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір банківського вкладу (депозиту), відповідно до умов якого банк прийняв від вкладниці грошову суму (вклад) у розмірі 25 880 доларів США та зобов`язався виплачувати вкладниці таку суму та проценти на неї за процентною ставкою 8,5 % річних; вкладниця та банк мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору; у разі, якщо вкладниця вимагає розірвати договір достроково, їй повертається сума вкладу, за неповний строк вкладу проценти виплачуються за зниженою процентною ставкою.
Факт внесення ОСОБА_1 вкладу в розмірі 25 880 доларів США на банківський рахунок, відкритий ПАТ КБ «ПриватБанк», підтверджується копією квитанції від 25 липня 2013 року № 1.
17 листопада 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» укладений договір про переведення боргу, зокрема, за депозитним договором від 25 липня 2013 року.
24 листопада 2020 року ОСОБА_1 направила АТ КБ «ПриватБанк» заяву про розірвання депозитного договору та повернення коштів, у якій просила розірвати договір від 25 липня 2013 року та видати вклад і нараховані проценти заявниці.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша 
статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц (провадження 
№ 61-7121св21) Верховний Суд зазначив, що «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 
17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме 
АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі 
№ 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі 
№ 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21) вказала, що «оскільки ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_2 не надавали згоди на переведення боргу 
від АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між Банком 
та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» є належним відповідачем у справі».
У постанові від 04 липня 2023 року у справі № 357/7048/22 (провадження 
№ 61-4642св23) Верховний Суд зробив висновок, що «законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником. Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. У справі, що переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 не надавав згоди на переведення боргу за депозитним договором № SAMDNWFD0070028566200 від 06 грудня 2013 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк». За таких обставин правильним є висновок судів, що договір переведення боргу за депозитними договорами та договорами банківського обслуговування, які укладені структурними підрозділами, що здійснювали діяльність на території АР Крим, укладений 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» 
та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», є таким, що не породив правових наслідків для кредитора (ОСОБА_1), тобто не відбулося переведення боргу, а тому саме банк є належним відповідачем. За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги банку про пред`явлення позову до неналежного відповідача».
Апеляційний суд установив, що ОСОБА_1 не надавала згоди на переведення боргу за договором банківського вкладу від 25 липня 2013 року, укладеним між нею та банком, тому обґрунтовано відхилив відповідні доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо неналежності відповідача. Висновку про нікчемність договору про переведення боргу за депозитним договором, який укладений структурним підрозділом, що здійснював діяльність на території 
АР Крим, укладений 17 листопада 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» 
та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», суд апеляційної інстанції не робив, 
а послався на вказаний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц (провадження 
№ 61-1297св22), яка також зазначена заявником у касаційній скарзі. 
Тому доводи касаційної скарги банку про пред`явлення позову до неналежного відповідача є необґрунтованими. 
Посилання банку в частині доводів касаційної скарги на висновки, викладені 
у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі 
№ 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20), від 06 жовтня 2021 року 
у справі № 263/11275/18 (провадження № 61-2979св20), від 28 вересня 
2022 року у справі № 530/1995/18 (провадження № 61-697св21) колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказане не свідчить про те, що суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин норму права без урахування указаних висновків у подібних правовідносинах.
Одночасно колегія суддів також відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не дослідили постанову Верховного Суду 
від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20, яким підтверджується факт дійсності та чинності договору про переведення боргу від 17 листопада 
2014 року та обов`язковість його виконання сторонами з огляду на те, що 
у вказаній справі вирішувався спір між АТ КБ «ПриватБанк» 
на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» з приводу внесення змін в договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року у зв`язку з істотною зміною обставин. Разом з тим, відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу не породив правових наслідків для кредитора визначеним договором, тобто переведення боргу за вказаним договором не відбулося.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті без додержання норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.
Ураховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 
частини другої статті 389 ЦПК України, а Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, колегія судів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення виконання Печерського районного суду міста Києва від 06 березня 2023 року 
та постанови Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року 
до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, які знаходяться на депозитному рахунку, за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк