Справа № 466/1984/23                                Головуючий у 1 інстанції: Едер П. Т. 
Провадження № 22-ц/811/2011/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       06 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс"на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2023 року в складі судді Едера П.Т. в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
                                               встановив:
У лютому 2023 року через систему «Електронний суд» ТзОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 63464,26 грн., з яких: 21791,45 грн. – заборгованість за кредитом; 41672,81 грн. – заборгованість за відсотками (а.с. 1-2).
Вимоги обґрунтовані тим, що 19.12.2014 між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 , укладено угоду № 200172398 щодо кредитування.
Відповідно до умов Кредитного договору, на умовах повернення, платності, строковості банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 21700 грн. з встановленим строком користування з 19.12.2014 по 20.05.2017, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
20.07.2020 ТзОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору №7_БМ від 20.07.2020, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведеного 15.06.2020, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі № 910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за кредитним договором з відповідачем.
Таким чином, банк, правонаступником якого є позивач, виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в той же час відповідач порушив умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та у визначений строк.
Станом на 23.02.2023 загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 63464,26 грн., з яких: 21791,45 грн. – заборгованість за кредитом; 41672,81 грн. – заборгованість за відсотками. Просив позов задовольнити та стягнути зазначену заборгованість.
Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2023 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ТзОВ «Діджи Фінанс», вважає, що таке ухвалено без встановлення усіх обставин справи.
Звертає увагу, що 19.04.2023 позивач подав до суду заяву про визнання причин пропуску позовної давності поважними, однак суд не приділив такому документу уваги.
Зокрема, у позовній заяві викладено обставини щодо правонаступництва за спірним кредитним договором, від яких прямо залежать причини пропуску позовної давності про стягнення заборгованості.
Так, 20.07.2020 ТзОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі договору № 7_БМ, що підтверджується постановою Північного апеляційного господарського суду ві 01.07.2021 справа № 910/11298/16 відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський».
Таким чином, ТзОВ «Діджи Фінанс» мало змогу вступити у права як правонаступник ПАТ «Банк Михайлівський» лише з 01.07.2021.
При цьому, Фонд гарантування вкладів не мав змоги здійснювати будь які дії по стягненню заборгованості.
Крім цього, лише на початку 2023 року у межах примусового виконання постанови Північного апеляційного господарського суду ві 01.07.2021 справа № 910/11298/16 за заявою ТзОВ «Діджи Фінанс», останнє отримало оригінали кредитних договорів.
Таким чином, наявність спору щодо належності права вимоги кредитору призвело до спливу позовної давності, однак кредитор з об`єктивних причин був позбавлений можливості звернутися до суду у межах такого строку.
Покликається на судову практику. 
Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2023 року та ухвалити у нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке. 
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України).
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України).
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача до позову не додано розрахунку заборгованості, у позовній заяві не вказано як саме розраховувалась заборгованість за кредитом та за відсотками на відповідну дату, коли відповідачем здійснювались платежі, не додано графік погашення заборгованості.
Іншими словами, представником позивача не додано до позову докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування та якими підтверджується підставність та правомірність нарахування банком сум заборгованості по кредиту.
Крім цього, суд зазначив, що відповідачем ОСОБА_1 та його представником заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки з вимогами про стягнення заборгованості ТзОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду 24 лютого 2023 року.
Судом встановлено, що початок спливу строків позовної давності пов`язано з кінцевим терміном погашення кредиту, зазначеного у Довідці про умови кредитування та орієнтовну сукупність споживчого кредиту в рамках карткового продукту «Visa Platinum CashBack неіменна)» від 19 грудня 2014 року – 12 місяців, тобто до 19 грудня 2015 року, відтак загальний строк позовної давності сплив 19 грудня 2018 року, оскільки саме з цією датою пов`язано відлік строків, впродовж яких у кредитора існує право на звернення до суду.
Зважаючи на те, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, суд не взяв до уваги твердження представника позивача, що кредитний договір укладений строком до 2018 року, а договір факторингу укладений у 2020 році, тому станом на 2020 рік строки позовної давності не були пропущені з посиланням на об`єктивність причин пропуску, а саме на п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України» про продовження строків на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19 та введенням воєнного стану в Україні у зв`язку із збройною агресією рф, оскільки позовна давність, що спливла за зобов`язаннями станом на 01.04.2020, відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України», не може бути продовжена, тому що закон не має зворотної сили.
Оскільки на час ухвалення даного рішення судом встановлено пропущення строків позовної давності зі зверненням до суду, а позивачем на надано належних та допустимих доказів та не доведено переривання строків давності, суд дійшов висновку, що пропущення позивачем строку звернення до суду щодо стягнення заборгованості з відповідача у строк, більш, ніж передбачений статтею 257 ЦК України, - є підставою для відмови у задоволенні вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позову суд не розподіляв понесені позивачем судові витрати.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Судом встановлено, що 19 грудня 2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» (надалі банк) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 200172398 (надалі - Договір), відповідно умов якого банк зобов`язувався надати відповідачу кредит на споживчі потреби. Сума кредиту (розмір кредитного ліміту) – до 50000,00 грн. Строк кредиту – 12 місяців із фіксованою процентною ставкою. Орієнтовна сукупна вартість кредиту 24619,65 грн., що стверджується розпискою відповідача ОСОБА_1 про отримання платіжної картки та/або пін-коду від 19.12.2014 (а.с. 96, 97, 98, 99, 100).
20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТзОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір № 7_БМ про відступлення прав вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 200159706 від 03 грудня 2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 перейшло до ТзОВ «Діджи Фінанс» (а.с. 16-19).
Як зазначає ТзОВ «Діджи Фінанс», у порушення умов договору та вимог статей 526, 527, 530 ЦК України, відповідач ОСОБА_1 взяті на себе за кредитним договором зобов`язання не виконав, що призвело до утворення станом на 23 лютого 2023 року заборгованості в сумі 63464,26 грн., з яких 21791,45 грн. - заборгованість за кредитом, 41672,81 грн. - заборгованість за відсотками.
Звертаючись до суду із даним позовом сторона позивача надала Заяву (оферту) № 200172398 від 19 грудня 2014 року, Анкету № 923746 від 19 грудня 2014 року, Довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупність споживчого кредиту в рамках карткового продукту «Visa Platinum CashBack неіменна)» від 19 грудня 2014 року, Тарифи по продукту «Visa Platinum CashBack», Розписку про отримання платіжної картки та/або пін-коду від 19.12.2014 та договір добровільного страхування життя держателів платіжних карток ПАТ «Банк Михайлівський» (Договір страхування) від 19 грудня 2014 року.
Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено у ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).
За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Разом з тим, колегія суддів виходить з того, що в справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
В свою чергу, враховуючи спірні правовідносини, саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення кредитного правочину від 19.12.2014 № 200172398 між відповідачем і ПАТ «Банк Михайлівський», прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості чи укладення договору в принципі.
Так, за положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із вказаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з цим, будь які докази на підтвердження заборгованості за договором №200172398 від 19.12.2014, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 на суму 63464,26 грн., у матеріалах справи відсутні, не містить детального розрахунку заборгованості і позовна заява ТзОВ «Діджи Фінанс».
Наведені обставини та вимоги закону у їх сукупності, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що заявлені ТзОВ «Діджи Фінанс» позовні вимоги є безпідставними та не доведені належними у справі доказами.
Не спростовує зазначені висновки і те, що 29.09.2023 ТзОВ «Діджи Фінанс» звернулося із запитом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо надання бухгалтерських документів для обґрунтування заборгованості за кредитним договором № 200172398 від 19.12.2014, оскільки такі документи мали бути долучені до позовної заяви, тобто підтверджувати вимоги позивача на час пред`явлення таких.
При цьому, у відповіді Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30.10.2023 № 57-12932/23 на адресу ТОВ «Діджи Фінанс» надано виписки по рахунках за кредитним договором № 200172398 від 19.12.2014 за період з дати запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» (23.05.2016) по 27.07.2020, сформованими за даними Єдиної операційно-інформаційної системи Фонду. Разом з тим, надати виписки за рахунками за період до дати запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» немає можливості.
Крім цього, у позові зазначено, що загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором у розмірі 63464,26 грн. виник станом на 23.02.2023, тобто така сума розрахована позивачем самостійно, після укладення договору про відступлення права вимоги та винесення постанови Північним апеляційним господарським судом від 01.07.2021, справа № 910/11298/16.
В свою чергу, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).
У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Поза увагою суду залишилося те, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.
Для того, щоб зробити висновок про те, що позовна давність спливла, необхідно встановити чи належало позивачу суб`єктивне право, про захист якого він просить, чи воно порушувалося відповідачем, і якщо так, то з якого моменту про це дізналася або повинна була дізнатися особа, чине зупинявся або не переривався строку давності, і нарешті, чи не було поважних причин його пропущення.
Якщо в результаті дослідження доказів у судовому засіданні буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст.267 ЦК України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності, а при визнанні причин пропущення такого строку поважними, порушене право має бути захищене. 
Якщо ж буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропущення строку позовної давності. 
Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції міг застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності лише у разі обґрунтованості позовних вимог ТзОВ «Діджи Фінанс», тобто лише у разі встановлення судом того, що відповідач ОСОБА_1 в порушення діючого законодавства, порушив права позивача. 
Разом з цим, як зазначалося вище, позивач ТзОВ «Діджи Фінанс» просить про стягнення простроченої кредитної заборгованості із відповідача, однак зазначені вимоги, на думку колегії суддів, не доведені належними у справі доказами, що свідчить про безпідставність матеріально-правової вимоги до відповідача.
Наведене доводить помилковість висновків місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності та часткову підставність апеляційної скарги, що тягне за собою зміну оскаржуваного рішення, шляхом виключення із мотивів такого висновки суду про застосування наслідків спливу позовної давності та необхідність відмови у задоволенні позовних вимог за безпідставністю таких.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із  ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Разом з цим, часткове задоволення апеляційної скарги та зміна оскаржуваного рішення у даній справі не є підставою для перерозподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» – задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2023 року – змінити.
Виключити із мотивувальної частини рішення суду висновки про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
У решті рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2023 року.
Головуючий                                                        А.В. Ніткевич
Судді                                                                С.М. Бойко
                                                                       С.М. Копняк