ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2023 р. 	Справа № 520/12499/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Кононенко З.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2023 року, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, повний текст складено 28.03.23 року по справі № 520/12499/22
за позовом              ОСОБА_1  
до             Військової частини НОМЕР_1                     
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання виконати певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.03.2021 року по 20.12.2022 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.03.2021 року по 20.12.2022 року;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків виплати грошового забезпечення за період з 24.03.2021 року по 20.12.2022 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 24.03.2021 року по 20.12.2022 року відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2023 у справі № 520/12499/22 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.03.2021 року по 20.12.2022 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні щодо виплати грошового забезпечення за період з 24.03.2021 року по 20.12.2022 року у розмірі 100% від суми грошового забезпечення, у розмірі 16314 грн. 77 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2023 у справі № 520/2736/22 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.  
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що в даних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку в зазначений у позовній заяві період, тим більше за період понад шість місяців, оскільки з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116, 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Відповідач зауважував, що аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 0940/1532/18 та від 28.01.2020 у справі № 822/2663/15.
Позивач правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг у відповідності до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу в військовій частині НОМЕР_1 та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №66 від 24.03.2021 року, позивач виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 року у справі № 520/5548/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача, військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 17.02.2021 року по 24.03.2021 року з урахуванням посадового окладу в сумі 5220,00 грн., премії в розмірі 35% від посадового окладу, надбавки за особливості проходження військової служби у розмірі 65 % з урахуванням окладу за військовим званням, посадового окладу та надбавки за вислугу років.
Зобов`язано відповідача, військову частину НОМЕР_1 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 17.02.2021 року по 24.03.2021 року з урахуванням посадового окладу в сумі 5220,00 грн., премії в розмірі 35% від посадового окладу, надбавки за особливості проходження військової служби у розмірі 65 % з урахуванням окладу за військовим званням, посадового окладу та надбавки за вислугу років. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2021 року апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 залишено без змін.
На виконання вказаного рішення суду відповідач 20.12.2022 року здійснив нарахування позивачу грошового забезпечення в сумі 16314,77 грн.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 24.03.2021 року (з дня виключення із списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення) по 20.12.2022 року (по час повного розрахунку), позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.03.2021 року по 20.12.2022 року та у зв`язку з тим, що заявлена позивачем сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні перевищує суму грошового забезпечення, тому суд першої інстанції зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні щодо виплати грошового забезпечення за період з 24.03.2021 року по 20.12.2022 року у розмірі 100% від суми грошового забезпечення, що становить: 16314,77 грн.
Колегія суддів зазначає, що, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, відповідач фактично оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тому відповідно до ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
У відповідності до ч. 2  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпП України).
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Слід зауважити, що непоширення норм  КЗпП України  на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Проте, спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцем не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей  116,  117 КЗпП, що не заборонено спеціальним законодавством.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 04.12.2019 по справі № 825/66/16, від 23.12.2020 по справі № 807/1525/16.
Відповідно до статті 47 КЗпП України  власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у  статті 116 цього Кодексу.
За приписами  статті 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до  ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей  94,  116,  117 КЗпП України  і статей  1,  2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР “Про оплату праці”, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Указані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Аналогічна правова позиція міститься також в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Згідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В межах даної справи судом встановлено, що в день звільнення позивачу не було виплачено грошове забезпечення. У подальшому позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності та стягнення грошового забезпечення. Судовим рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача грошового забезпечення.
За таких обставин суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум був спірним.
Таким чином, суд приходить до висновку про допущену військовою частиною НОМЕР_1 протиправну бездіяльність, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.03.2021 року по 20.12.2022 року.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст. 117 КЗпПУ, оскільки позивача не було звільнено з військової служби, а переведено до іншого місця служби, колегія суддів не приймає як такі, що спростовуються матеріалами справи, зокрема витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 9), з якого встановлено, що з 24.03.2021 р. позивача виключено зі списку особового складу частини та всіх видів забезпечення. Так, дійсно, позивача було переведено до іншої військової частини, але військовою частиною НОМЕР_1 не було виплачено позивачу всіх належних йому сум при виключенні його зі списку особового складу частини. 
Щодо позовної вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.03.2021 року по 20.12.2022 року, колегія суддів зазначає наступне.
Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З матеріалів справи встановлено, що днем звільнення позивача з Військової частини НОМЕР_1 є 24.03.2021 р., про що свідчить витяг з наказу №66 від 24.03.2021 року. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є січень 2021 року та лютий 2021 року. Так, у січні та лютому 2021 року 59 днів.
В день звільнення позивача зі служби 24.03.2021, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні.
Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (24.03.2021 року) та дату виплати заборгованості (20.12.2022 року), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 637 днів.
Колегія суддів зазначає, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 19.07.2021 року по справі №480/3354/19 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
За висновками Верховного Суду у постанові від 19.07.2021 року по справі №480/3354/19, суд першої інстанції обґрунтовано врахував істотність частки невиплаченої суми порівняно із середнім заробітком за несвоєчасний розрахунок, обставини, за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати та зменшив розмір відшкодування, стягнувши на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені в розмірі 100% від суми грошової компенсації за неотримане речове майно.
В матеріалах справи міститься виписка з рахунку ВАТ «Приватбанк» щодо виплати відповідачем згідно рішення суду грошового забезпечення, відповідно до якої позивачу 20.12.2022 р. було виплачена заборгованість 16.314,77 грн (а.с. 10).
Таким чином, колегія суддів вважає, що керуючись принципом співмірності розміру недоплаченої суми у розмірі 16314,77 грн. і розміром суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за 637 днів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні щодо виплати грошового забезпечення за період з 24.03.2021 року по 20.12.2022 року у розмірі 100% від суми грошового забезпечення, що становить: 16314,77 грн.
Відповідно до  ст. 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2023 у справі № 520/12499/22 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2023 по справі № 520/12499/22 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	О.М. Мінаєва 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    З.О. Кононенко