Номер провадження: 22-ц/813/963/23 
Справа № 522/1476/20
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 44

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Борщенка Костянтина Юрійовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 як відповідача та як законного представника малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участі третіх осіб: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, які втратили право користування майном,

ВСТАНОВИВ:

28 січня 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як відповідача та як законного представника малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участі третьої особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, в якому просили: визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , такими, що втратили право користування трикімнатною квартирою, загальною площею 49,6 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку по вказаній квартирі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що АТ «Альфа-Банк» належить на праві власності трикімнатна квартира, загальною площею 49,6 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира раніше належала ОСОБА_2 , однак перереєстрована 22.06.2018 на користь АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є з 15.10.2019 АТ «Альфа-Банк», на підставі застереження Договору іпотеки від 09.10.2008, яке передбачало передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. В зазначеній квартирі проживають та залишаються зареєстрованими ОСОБА_2 , 1975 року народження, ОСОБА_1 , 1994 року народження, ОСОБА_3 , 2015 року народження, ОСОБА_4 , 2015 року народження, ОСОБА_5 , 1947 року народження. При цьому, малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані в зазначеній квартирі вже після укладення Договору іпотеки. Такі дії відповідачів створюють для позивача перешкоди у реалізації свого права власності, а тому банк змушений звернутися до суду з відповідним позовом (а.с.1-3).
04 лютого 2021 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 як відповідача та як законного представника малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участі третіх осіб: Служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування майном залишено без задоволення (а.с.185-191).
17 березня 2021 року канцелярією Приморського районного суду м. Одеси зареєстровано апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Борщенко Костянтина Юрійовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року. На думку апелянта, приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не відклав розгляд справи на іншу дату із врахуванням поданої заяви АТ «Альфа-Банк», що порушило його право доступу до правосуддя, із врахуванням того, що позивач по справі бажав особисто надавати пояснення по справі та реалізовувати свої права, не встановив, що у батька ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наявне майно у якому фактично проживають діти. Апелянт акцентує увагу на тому, що обґрунтовуючи мотивувальну частину спірного рішення, суд начебто намагається захистити право осіб на майно або на житло, яким по факту вони не наділені, і АТ «Альфа-Банк» не заявляв вимогу про примусове виселення, а отже, апелянт вважає, що відмова у позовних вимогах із посиланням на необхідність додержання права відповідачів на житло не може бути застосована до поточної справи. Апелянт вважає, що у разі зняття з реєстрації осіб, які по факту продовжують проживати та користуватись майном, яке їм не належить, їх виселенню сприятиме лише позовна заява про примусове виселення і саме в цьому разі можливо застосовувати практику Верховного Суду та рішень ЄСПЛ щодо захисту права осіб на житло, яку відображено в оскаржуваному рішенні. Апелянт посилається на позицію Верховного Суду від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14, та вказує, що після набуття права власності на квартиру, новий власник може вимагати усунення перешкод у праві власності та праві користування цією квартирою шляхом визнання членів сім`ї колишнього власника, такими, що втратили право користування, для можливості реалізувати право на зняття з реєстрації відповідачів по даній справі. Апелянт зазначає, що втративши право власності на квартиру, відповідачі втратили і право користування, а відповідно до ст.217 ЦК України, саме власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Апелянт повідомляє, що згідно Довідки від 01.10.2019 №832 про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, в квартирі, власником якої є АТ «Укрсоцбанк», а АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року зареєстровані: ОСОБА_2 1975 р.н., ОСОБА_1 1994 р.н., ОСОБА_3 2015 р.н, ОСОБА_4 2015 р.н., ОСОБА_5 1947 р.н., в свою чергу апелянт вказує, що малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані в зазначеному житловому приміщенні після укладання договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітніх осіб. Апелянт повідомляє, що копію оскаржуваного рішення апелянтом отримано 16 лютого 2021 року, та надає супровідний лист з відміткою штампелю «16 лютого 2021 рік» вхідної кореспонденції банку та надає копію конверта, в якому надійшла копія рішення. Апелянт просить суд поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року та постановити нове про задоволення позовних вимог АТ «Альфа-Банк» (а.с.194-201).
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Судові засідання в справі неодноразово відкладались за клопотаннями представника апелянта та відповідача (т. 2, а.с. 1-2, 15-16, 23-24, 37-38, 56-57).
Представник Служби в справах дітей Одеської міської ради неодноразово направляв заяву про розгляд справи за відсутності третьої особи, в тому числі 09.11.2023. Так само представник Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР (т. 2, а.с. 40-41, 56-61, 85-86).
09.11.2023 представник апелянта – ОСОБА_6 подав заяву про розгляд справи за його відсутності.
В судовому засіданні 09.11.2023 представник ОСОБА_2 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги.
Інші учасники провадження в судовезасідання не з`явились, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що на обґрунтування свого позову, АТ «Альфа-Банк», посилалися на неправомірне проживання відповідачів у вказаній квартирі та посилалися на те, що внаслідок цього, відповідачі мають бути виселені з даної квартири. Визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом буде мати наслідком виселення останньої із спірної квартири.
Позивач, отримавши квартиру внаслідок процедури, передбаченої договором іпотеки, знав про проживання в ньому відповідачів, які не мають іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи, так як отримана позивачем квартира взагалі не є його проживання.
Підстава, на якій місце проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 2015 року народження, реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Виселення відповідачів у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та можливої недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу квартири, внаслідок яких відповідачі можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.
Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, тобто є похідним від вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» з 19.06.2018 зареєстроване як власник квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 49,6 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м (т. 1, а.с. 11).
Підставою виникнення права власності є іпотечний договір серія та номер 2219, виданий 09.10.2008, приватним нотаріусом Чапським А.Е. та застереження в п.п. 4.5.3 Договору іпотеки від 09.10.2008, яким передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
З 15.10.2019 правонаступником АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк» на підставі рішення № 5/2019 єдиного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та протоколу № 4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (т. 1, а.с. 18, 19-23).
Відповідно до довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 01.10.2019 (вих. № 832) в квартирі зареєстровані: з 03.10.2012 - ОСОБА_2 , 1975 року народження, з 12.03.2013 - ОСОБА_1 , 1994 року народження, з 29.03.2016 - ОСОБА_4 , 2015 року народження, з 12.04.2018 - ОСОБА_3 , 2015 року народження, з 08.05.1981 - ОСОБА_5 , 1947 року народження (т. 1, а.с. 10).
Нормативно-правове регулювання та оцінка апеляційного суду
Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
За обставинами даної справи відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 набули право власності на квартиру АДРЕСА_2 в розмірі 2/3 частини – 01.02.1994, ще 1/3 частину – 12.02.2003.
Кредитний договір між № 2008/25-100-225Ю в забезпечення якого передавалась вказана квартира, був укладений 09.10.2008. Договір іпотеки, також, був укладений 09.10.2008 (т. 1, а.с. 6-8).
Отже, нерухоме майно – квартира була набута іпотекодавцями задовго до укладення кредитного договору, відповідно в разі звернення стягнення на предмет іпотеки на іпотекодавців розповсюджуються гарантії забезпечення іншим постійним житлом. 
Як правильно зауважив суд першої інстанції, звертаючись до суду з повозом про визнання осіб такими, що втратили право користування майно, позивач АТ «Альфа-Банк» посилався на положення ст. 109 ЖК України про виселення. Отже, суть матеріально-правових вимог позивача полягає саме у виселенні осіб із займаного приміщення, а не у визнання їх такими, що втратили право користування.
При цьому, як роз`яснив КЦС ВС в постанові від 16.08.2023 в справі № 645/2747/19ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є положення статті 109 ЖК України.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.
Отже, частиною другою статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК України.
Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за правилами частини другої статті 109 ЖК України постійне житло зазначається в рішенні суду.
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Відповідно частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Зазначений правовий висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 зазначено, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої - третьої статті 109 ЖК України.
Позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може бути заявлений із визначених законом підстав. У цьому спорі вимоги позивача ґрунтуються на положеннях статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України та фактично зводяться до виселення колишнього власника із іпотечного майна.
Одночасно, апеляційний суд зауважує, що Верховний Суд в своїй постанові від 01.09.2021 у цивільній справі № 751/2231/19 дійшов висновку, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у т.ч. колишніх.
При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин (постанова ВП ВС від 08.06.2021 року, справа № 662/397/15-ц).
Отже, в цій справі суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини, які мають значення для справи, встановив дійсний зміст позовних вимог та правову природу правовідносин між сторонами та правильно кваліфікував спірні правовідносини.
Як було вище зазначено, звертаючись до суду з позовом АТ «Альфа-Банк» посилався на положення ст. 109 ЖК України про виселення, разом з тим в прохальній частині позовних вимог про виселення не заявляв, так само як і вимог щодо надання відповідачам іншого постійного житла для проживання, з огляду на що апеляційний суд дійшов висновку, що позивач обрав неефективний спосіб захисту своїх прав. 
Окремо апеляційний суд зауважує, що навіть за умови не проживання відповідачів в приміщенні (за твердженням представника позивача), вказана обставина не впливає на кваліфікацію спірних правовідносин та вибір ефективного способу, оскільки якщо сторона добровільно звільнила спірне жиле приміщення та вона би добровільно знялась з реєстраційного обліку. Втім виходячи з процесуальної позиції відповідачів вони вважають себе пов`язаним зі спірним житловим приміщенням і не відмовлялись від речових прав на нього. Відповідно визнання їх такими, що втратили право користування могло бути наслідком або повного добровільного виконання відповідних умов іпотечного договору з боку відповідачів або виселення з наданням іншого житлового приміщення. Оскільки між сторонами виник спір в процесі звернення стягнення на предмет іпотеки та визначення їх наслідків, визнання таким, що втратив право користування малолітнім/неповнолітнім повинно проводитись з встановленням правової природи її права користування. Тому апеляційний суд змінює та доповнює оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині мотивування.
При цьому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що відповідачі на законних підставах постійно проживали в спірній квартирі, наявність у них іншого житла не доведена, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів відповідачі зареєстровані та проживають в спірній квартирі, в процесі розгляду справи вказані обставини не були спростовані позивачем.
За таких обставин апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.
Відповідно до ст.7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-ІV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, суд першої інстанції правильно зазначив що як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Оскільки підстав для задоволення позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування, не встановлено, інші позовні вимоги, які є похідними, не підлягають задоволенню.
Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не відклав розгляд справи за клопотанням позивача, чим порушив його право на доступ до правосуддя із врахуванням того, що позивач бажав особисто приймати надавати пояснення по справі.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 28.01.2020. Рішення по суті спору в справі прийнято 04.02.2021. 
В матеріалах справи містяться заяви представника позивача, якою він просив розглянути справу без участі представника позивача та не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку (т. 1, а.с. 60-63, 89-86).
В подальшому позивач з`являвся в судові засідання, надавав пояснення по суті спору, тобто мав можливість висловити свою позицію по справі особисто в судовому засіданні та був забезпечений повним обсягом процесуальних прав (т. 1, а.с. 87
Надалі позивач подавав заяви про відкладення розгляду справи в зв`язку із зайнятістю в інших судових засіданнях (т. 1, а.с. 107-110, 139-141).
Останнє судове засідання було призначене на 04.02.2021 на 14:00 год.
04.02.2021 об 11:23 на електронну пошту суду першої інстанції надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи в зв`язку із зайнятістю представника позивача в іншому судовому засіданні (т. 1, а.с. 178-183).
Відповідно до п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства (далі – Правила), затверджених рішенням Ради суддів України № 14 від 28.02.2020 (https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/1/) суд повідомляє сторони та їх представників шляхом надіслання судової повістки, смс-повідомлення, листом, телефоном, факсом чи електронною поштою. Крім того, суд має право визнати сторону повідомленою з використанням електронного Списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду у разі якщо за обставинами справи вказана сторона ініціювала відповідну стадію процесу (подавала позов, апеляційну скаргу), або була присутня в судовому засіданні, або не була присутня в судовому засіданні, проте достеменно знала про його призначення, зокрема, подавала клопотання про його відкладення. 
Відповідно до п. 1.3 Правил не може бути визнано само по собі поважною причиною і не має наслідком безумовне відкладення розгляду справи або оголошення перерви у розгляді справи присутність учасника справи на іншому слуханні в іншій справі, що проводиться у цьому самому або іншому суді, в тому числі суді вищої інстанції, яке було призначено або заплановано після призначення слухання у цій справі. 
Сторона, яка наполягає на відкладенні справи за обставинами, зазначеними в цьому розділі, доводить виключність та непоборність для неї вказаних обставин та надає докази вжиття всіх розумних заходів для запобігання відкладення збільшення строку розгляду справи.
У справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Вказані вище обставини справи свідчать про те, що позивачу в повному обсязі були надані процесуальні права в тому числі на подання заяв, клопотань, письмових пояснень, відповіді на відзив на позовну заяву, чим, однак, позивач не скористався. Клопотань про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції позивач не заявляв.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, з врахуванням вище наведених обставин справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивування та в іншій частині рішення залишити без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Борщенка Костянтина Юрійовича – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року – змінити та доповнити в частині мотивування.
В іншій частині рішення – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови складений 24 листопада 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                А.І. Дришлюк