ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1110/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/2519/21 Категорія: 312000000 	Токова С.Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н.  І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.
секретар Новицька Н.О.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідачі – Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Андрейків Інна Володимирівна; 
особа, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_1 ; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 вересня 2022 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Андрейків Інни Володимирівни про захист прав споживачів шляхом визнання частково недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, 

в с т а н о в и в:

у березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд визнати частково недійсним Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами б/н, серія та номер: 492,493, виданий 31 травня 2017 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Правекс-Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» в частині купівлі-продажу права вимоги за кредитним договором № 839-001/07Р від 30 січня 2007 року, наданим з метою своєчасної оплати вартості автомобіля, що купувався за Договором № СДЧ-04/07 купівлі-продажу автомобіля від 25 січня 2007 року та за договором застави транспортного засобу № 839-001 /07Р від 30 січня 2007 року, зареєстровано в реєстрі за № 681, що були укладені між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» та скасувати запис державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Андрейків Інни Володимирівни б/н від 30 червня 2017 року про зміну обтяжувача з АКБ «Правекс-Банк», код ЄДРІІОУ 14360920 на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», код ЄДРПОУ 38750239.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 30 січня 2007 року між нею та АКБ «Правекс-Банк» (код ЄДРПОУ 14360920), правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», в особі директора Відділення «Черкаська обласна дирекція» АКБ «Правекс-Банк» Коваленка Андрія Володимировича, було укладено кредитний договір № 839-001/07Р, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати кредит для купівлі позивачем з автосалону автомобіля вартістю 52 951,00 грн та зазначив у кредитному договорі зобов`язання позичальника у іноземній валюті - у розмірі 10 590,00 доларів США, із сплатою 11,99 % річних, зі строком повернення кредиту - до 30 січня 2014 року.
Цього ж дня було укладено договір застави транспортного засобу № 839- 001/07Р, зареєстровано в реєстрі за № 681.
Зазначила, що 11 листопада 2019 року з матеріалів завершених виконавчих проваджень їй стало відомо про наявність в них витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 60732524 від 11 липня 2019 року, який містив інформацію про внесення 30 червня 2017 року приватним нотаріусом як державним реєстратором Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. запису без номеру у реєстр обтяження рухомого майна відносно транспортного засобу марки Dacia, модель Logan 1,4. реєстраційний № НОМЕР_1 , який належить їй на праві приватної власності та перебував з 2007 року по 2017 рік в заставі у ПАТ КБ «Правекс - Банк». Підставою внесення вказаного запису для нотаріуса зазначено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, серія та номер: 492,493, виданий 31 травня 2017 року, та вказано про зміну обтяжувача з АКБ « Правекс-Банк», код ЄДРПОУ 14360920 на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», код ЄДРПОУ 38750239.
Між тим, Банком їй не надсилалися документи із повідомленням про наміри продати третім особам право вимоги за указаним вище споживчим договором та договором застави. Більш того, Банк на той час не був стягувачем, оскільки остаточних рішень судів на користь Банку не було.
Вважає укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами недійсним, оскільки ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» не мало і не має жодного юридичного права на укладання із банком Договору купівлі-продажу прав вимоги за споживчими кредитними договорами (які укладені зі споживачами фінансових послуг та мають визначені зобов`язання в іноземній валюті, ні як із суб`єктивної точки зору так і з об`єктивних причин, оскільки Кредитним договором не передбачене право банку на продаж кредитних договорів третім особам, такі умови з позичальником Банк не погоджував). Товариство не має право розпоряджатись кредитними документами банку, які містять банківську таємницю та персональні дані клієнта банку - позичальника. Товариство, хоч і називається «фінансовою установою», однак не має відповідних спеціальних дозволів на право здійснення валютних (згідно умов кредитного договору) і банківських валютних операцій, що передбачено Постановою НБУ № 297 від 09.08.2002 р. «Про затвердження Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій».
Вказувала, що вчинення за недійсним Договором купівлі-продажу права вимоги будь-якими особами будь-яких реєстраційних дій щодо внесення запису про продаж, відчуження, переоформлення на третіх осіб рухомого майна позивача по суті порушує встановлені законом норми права та законне право позивача на дотримання верховенства права і закону, порушує свободи та майнові інтереси позивача як власника рухомого майна.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду обґрунтоване тим, що позивачем не доведено, що оспорюваним договором було порушено її права. Натомість, як вбачається, спірний договір передбачає лише заміну кредитора у зобов`язанні, не припиняє самого зобов`язання, а тільки приводить до вибуття однієї зі його сторін.
Суд вказав, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки такий укладено в порядку на умовах, визначених чинним законодавством: первісний кредитор у зобов`язанні замінений внаслідок передання ним своїх прав особі за правочином (відступлення права вимоги) відповідно до вимог ЦК України, сторонами дотримано письмової форми правочину відповідно до ст.513 ЦК України; при укладенні правочину сторонами не порушено інтереси третіх осіб; в момент вчинення правочину сторонами дотримано вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 вересня 2022 року та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
У апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції допущено процесуальні порушення під час розгляду справи, а саме: ОСОБА_1 не надходило жодних судових повісток за період з 22 травня 2021 року, що унеможливило доступ до правосуддя; відзив ТОВ «Фінансова компанія «Довір ата Гарантія» подано з пропущенням строку для його подання; клопотання про поновлення строку для подання відзиву суду не надано; у відзиві не обґрунтовано поважність причин пропуску процесуального строку; ухвала про поновлення такого процесуального строку Товариству судом не постановлялась; судом було прийнято відзив Товариства та його текст покладено в основу оскаржуваного рішення; судом не досліджено та не відображено у оскаржуваному рішенні надані позивачем належні докази недійсності Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами; судом не застосовано та не наведено посилань на висновки вищих удів у подібних правовідносинах.
Зазначає, що судом не враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 461/2900/11 щодо договорів факторингу.
Стверджує, що у матеріалах справи № 712/8159/15-ц, на рішення судів у якій посилається суд першої інстанції, міститься відповідь НБУ від 07 травня 2016 року № 20-0004/45028, яка підтверджує, що заборгованість перед ПАТ «Правекс-Банк» у ОСОБА_1 відсутня і здійснення банком валютних операцій по кредиту позивача не підтверджується.
Вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами є договором факторингу, оскільки його вчинення відбулось шляхом дисконтування у вигляді різниці між номінальною вартістю, зазначеною у ч. (а) ст. 3 Договору в розмірі 754337 доларів США як винагорода за продаж (відступлення) продавцем покупцеві права вимоги та її сплаченою вартістю в розмірі 561064,51 грн, про що свідчить платіжне доручення № 2370441 від 31 травня 2017 року, яке є належним та допустимим доказом на користь позивача.
Крім того вказує, що суд повинен постановити окрему ухвалу за результатами виявлених порушень у господарській діяльності, що було виявлено та підтверджено позивачем під час розгляду даної справи.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, учасники справи в судове засідання не з`явились, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 30 січня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс-Банк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит для придбання автомобіля у розмірі 10 590 доларів США зі сплатою 11,99 % річних з кінцевим терміном повернення до 30 січня 2014 року.
З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між АКБ «Правекс-Банк» і ОСОБА_1 30 січня 2007 року укладено договір застави, відповідно до умов якого вона передала в заставу банку автомобіль Dacia Logan.
У липні 2015 року у зв`язку з невиконанням Позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, Банк звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 вересня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10540,35 доларів США, що станом на 04 червня 2015 року становить 221 410 грн. 17 коп., та 166 336 грн. 17 коп., та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» судовий збір в сумі 3 654 грн. 00 коп.».
Додатковим рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 листопада 2016 року у справі №712/8159/15-ц в зустрічному позові ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Правекс Банк» про визнання кредитного та договору застави недійсними - відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13 вересня 2016 року в незміненій частині та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 23 січня 2019 року в частині вирішення первісних позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, пені, нарахованої за несвоєчасне погашення кредиту, та пені, нарахованої за несвоєчасне погашення процентів, скасовано, прийнято у цій частині нове рішення.
У задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, пені, нарахованої за несвоєчасне погашення кредиту, та пені, нарахованої за несвоєчасне погашення процентів, відмовлено.
Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13 вересня 2016 року в незміненій частині та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 23 січня 2019 року в частині вирішення первісних позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6 913 доларів США залишено без змін.
Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 24 листопада 2016 року закрито.
31 травня 2017 року між ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено Договір відступлення прав вимоги №2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. та зареєстрований в реєстрі за №492,493.
Відповідно до умов вказаного Договору відступлення прав вимог відбулося відступлення прав вимоги за кредитними договорами.
Відповідно до Додатку №1 до Договору про відступлення прав вимоги №2 від 31 травня 2017 року під порядковим номером 467 зазначено Кредитний договір №839-001/07Р від 30 січня 2007 року, укладений з ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначив, що первісний кредитор у зобов`язанні замінений внаслідок передання ним своїх прав особі за правочином (відступлення права вимоги) відповідно до вимог ЦК України, сторонами дотримано письмової форми правочину відповідно до ст.513 ЦК України; при укладенні правочину сторонами не порушено інтереси третіх осіб; в момент вчинення правочину сторонами дотримано вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Судом першої інстанції правильно застосовано положення статей 203, 215, 512-514, 516, 627, 628 ЦК України та встановлено, що між ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу, як вказує скаржник в апеляційній скарзі із посиланням на постанову Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 461/2900/11.
Правові висновки щодо розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), від 10 листопада 2020 року в справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).
Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Визначення факторингу як кредитної операції міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Таким чином, ЦК України проводить розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги. Це, зокрема, правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.
З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа.
У постанові від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором).
Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України)).
Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).
Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» 31 травня 2017 року укладено договір факторингу, а не договір відступлення права вимоги (цесії).
Так, вказаний договір є двостороннім, що є характерним для договору цесії, а не договору факторингу.
Посилання скаржниці на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами є договором факторингу, оскільки його вчинення відбулось шляхом дисконтування у вигляді різниці між номінальною вартістю, зазначеною у ч. (а) ст. 3 Договору в розмірі 754337 доларів США як винагорода за продаж (відступлення) продавцем покупцеві права вимоги та її сплаченою вартістю в розмірі 561064,51 грн, про що свідчить платіжне доручення № 2370441 від 31 травня 2017 року, спростовуються матеріалами справи та умовами оскаржуваного договору.
Відповідно до пункту 3 (а) Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 31 травня 2017 року винагорода за продаж (відступлення) продавцем покупцеві прав вимоги за кредитами відповідно до цього договору становить гривневий еквівалент 754377 доларів США (Ціна купівлі). В дату перед підписанням продавець повідомив покупцеві, що отримані суми, одержані продавцем у період між датою обчислення (не включно) та датою перед підписанням (не включно) складає 223 799,14 доларів США.
Загальна остаточна ціна купівлі прав вимоги за кредитами була розрахована за наступною формулою: Загальна остаточна ціна купівлі – Ціна купівлі мінус Отримані суми, одержані продавцем за будь-яким та всіма правами вимоги за кредитами у період між датою обчислення (не включно) та датою перед підписанням (не включно) та буде в подальшому скоригована з урахуванням суми коригування відповідно до п. 4.8 нижче.
На підставі наведених вище розрахунків загальна остаточна ціна купівлі становить гривневий еквівалент 530577,86 доларів США (а.с. 26-27).
Отже згідно із умовами оскаржуваного договору загальна остаточна ціна купівлі прав вимоги становить гривневий еквівалент 530577,86 доларів США, а не 754377, як вказує ОСОБА_1 .
У матеріалах справи міститься копія платіжного доручення № 2370441 від 31 травня 2017 року, згідно із яким ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» сплатило ПАТ КБ «Правекс-Банк» 561064,51 грн, призначення платежу вказано: оплата початкових витрат на стягнення п. 1.1 договору, зг.дог.куп.-прод.прав вимоги за кредитами № 2 від 31.05.2017 р. Без ПДВ (а.с. 118).
У пункті 1.1 Договору вказано, що «Початкові витрати на стягнення» означає суму прямих видатків та витрат, понесених продавцем у зв`язку з отриманими сумами з дати обчислення (не включно) до 12 квітня 2017 року (включно), що становить 561064,51 грн (а.с. 23). Тобто надана копія платіжного доручення не є доказом сплати ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» загальної остаточної ціни купівлі, визначеної у пункті 3 оскаржуваного Договору.
З огляду на викладене матеріали справи не містять та позивачем не надано належних доказів укладення договору факторингу, а не договору відступлення прав вимоги.
Оскільки між сторонами укладено договір відступлення права вимоги (цесії), а не договір факторингу, відсутні підстави для визнання недійсним такого договору через відсутність у ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»генеральної чи індивідуальної ліцензії для кредитування.
Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що судом допущено процесуальні порушення під час розгляду справи, а саме: ОСОБА_1 не надходило жодних судових повісток за період з 22 травня 2021 року, що унеможливило доступ до правосуддя, спростовуються матеріалами справи, згідно із якими ОСОБА_1 особисто отримувала процесуальні документи у справі, подавала заяви, клопотання та отримувала судові повідомлення, тобто, приймала активну участь у розгляді справи.
Твердження про те, що відзив ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» подано з пропущенням строку для його подання; клопотання про поновлення строку для подання відзиву суду не надано; у відзиві не обґрунтовано поважність причин пропуску процесуального строку; ухвала про поновлення такого процесуального строку Товариству судом не постановлялась; судом було прийнято відзив Товариства та його текст покладено в основу оскаржуваного рішення, також спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідач у відзиві на позовну заяву заявляв клопотання про поновлення строку на його подання із наведенням причин пропуску строку. Судом прийнято поданий відповідачем відзив на позовну заяву, що відображено у рішенні, а не вирішення питання про поновлення пропущеного із поважних причин строку на подання відзиву, не є обов`язковою підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України.
Твердження ОСОБА_1 про те, що у матеріалах справи № 712/8159/15-ц, на рішення судів у якій посилається суд першої інстанції, міститься відповідь НБУ від 07 травня 2016 року № 20-0004/45028, яка підтверджує, що заборгованість перед ПАТ «Правекс-Банк» у ОСОБА_1 відсутня і здійснення банком валютних операцій по кредиту позивача не підтверджується, не впливають на вирішення справи по суті пред`явлених ОСОБА_1 позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду та буди предметом розгляду суду, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду.
Підстав для постановлення окремої ухвали за результатами виявлених порушень у господарській діяльності, що було виявлено та підтверджено позивачем під час розгляду даної справи, як вказує скаржниця у апеляційній скарзі, апеляційним судом не встановлено.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених в статті 389 Цивільного процесуального кодексу України. 

Судді