КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 753/9645/21                                Головуючий у суді першої інстанції - Заставенко М.О.
Номер провадження № 22-ц/824/3891/2023                                      Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 вересня 2023 року                                                                                         м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Сукач О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2  на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання заборгованості,-
ВСТАНОВИВ:
У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання заборгованості, та з урахуванням поданих уточнень (а.с. 1-14, т. 2), просив суд:
- визнати солідарним обов`язок ОСОБА_5 у складі спадщини за спадковою справою № 25/2020 від 12 березня 2020 року, у зобов`язанні за розпискою про отримання позикових коштів від 14 червня 2010 року, укладеною між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що складає 394 138 доларів США;
- визнати заборгованість ОСОБА_4   перед ОСОБА_2 у розмірі основної заборгованості еквівалентній сумі 65 689, 66 доларів США, яка на час звернення з позовом до суду становить 1 823 545,15 грн, у межах вартості майна, одержаного у спадщину;
- визнати заборгованість ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 у розмірі інфляційного збільшення та 3% річних, що складає 260 219,66 грн, у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що 14 червня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_3 взяла у борг у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 120 000 грн на купівлю квартири строком до 14 червня 2020 року. Кошти були отримані у гривневому еквіваленті до іноземної валюти в розмірі 394 138,00 доларів США. 
Однак станом на дату подання позову зобов`язання щодо повернення боргу за договором позики не виконані. 
На дату укладання договору ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому  шлюбі з ОСОБА_5 та кошти, отримані у позику, використані в інтересах сім`ї. 
Так, 16 червня 2010 року отримані від позики кошти, подружжя витратило на купівлю квартири АДРЕСА_1 . 
Цільове призначення коштів, отриманих у позику, передбачало саме купівлю квартири для спільного проживання ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_5 .
 Купівля та наступний продаж вказаної квартири здійснювалися ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою згодою її чоловіка, що також свідчить про спільні дії подружжя в інтересах сім`ї. 
Крім того, за час перебування у шлюбі ОСОБА_5 ніколи не ініціював питання про оскарження договору позики, що також свідчить про погодженість та спільність інтересів і дій обох з подружжя. 
Таким чином, після укладення договору позики у ОСОБА_5 , як солідарного боржника, виникло зобов`язання перед ОСОБА_2 щодо повернення всієї суми позики. 
Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Та 12 березня 2020 року Восьмою Київською державною нотаріальною конторою Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) відкрита спадкова справа за фактом смерті ОСОБА_5 . 
Згідно свідоцтва про право на спадщину від 25 листопада 2020 року спадкоємцями майна померлого ОСОБА_5 є дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_4 . 
Позивач зазначав, що зобов`язання померлого ОСОБА_5 за договором позики перейшло в порядку спадкування до спадкоємців померлого. 
У зв`язку із досягненням згоди ОСОБА_2 з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо сплати останніми 5/6 частин суми основної заборгованості за договором позики від 14 червня 2010 року у порядку позасудового вирішення спору, ОСОБА_2 вважає за можливе виділення та визначення частки відповідача ОСОБА_4   у розмірі 1/6 частини основного грошового зобов`язання, що складає еквівалент у сумі 65 689,66 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 1 823 545,15 грн, у межах вартості майна, одержаного у спадщину. 
08 травня 2021 року ОСОБА_2 направив вимоги до спадкоємців на адресу Восьмої Київської державної нотаріальної контори щодо стягнення боргу померлого ОСОБА_5 за договором позики, однак жодної відповіді не отримав. 
Враховуючи, що на час повернення боргу за розпискою від 14 червня 2010 року визначається 14 червня 2020 року, та те, що на час звернення з відповідним позовом ОСОБА_4 не було здійснено будь-яких дій зі сплати боргу або дій щодо новації боргу, неправомірне користування нею чужими коштами має місце і до теперішнього часу, а тому ОСОБА_2 вважає за необхідне застосування до вказаних правовідносин положення ст. 625 ЦК України, та окрім основної суми боргу просить також стягнути інфляційну складову боргу та три відсотки річних.
06 липня 2022 на адресу суду першої інстанції від ОСОБА_1   надійшла заява про залучення його до участі у справі як правонаступника позивача у вказаній цивільній справі.  
В обґрунтування заяви зазначено, що 10 травня 2022 року між  первісним  позивачем у справі ОСОБА_2 та ним - ОСОБА_1 був укладений договір відступлення права вимоги за договором позики (за розпискою про отримання позикових коштів від 14 червня 2010 року). Відповідно до умов вказаного договору усі права вимоги щодо стягнення заборгованості за договором позики перейшли від первісного позивача ОСОБА_2 до  нього  як нового позикодавця та позивача у справі.
 Відтак, ОСОБА_1 просив суд залучити його до участі у справі в якості нового позивача в порядку процесуального правонаступництва.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року заяву ОСОБА_1   задоволено. Замінено сторону позивача у цивільній справі №753/9645/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1   та ОСОБА_4   про визнання заборгованості, з ОСОБА_2 на його правонаступника - ОСОБА_1 .
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргута просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
ОСОБА_2 вказує, що обґрунтовуючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зазначив, що 10 травня 2022 року між ним та ОСОБА_1 укладений договір про відступлення права вимоги за договором позики. Розмір основної грошової вимоги, яка переходить від первісного кредитора до нового кредитора за цим договором у порядку відступлення вимоги за Основним договором, складає гривневий еквівалент суми 394 138 доларів США.
Водночас у п.2.1 вказаного договору від 10 травня 2022 року зазначено, що за передане право вимоги за основним договором новий кредитор (відповідач ОСОБА_1 ) сплачує первісному кредитору суму в гривневому еквіваленті 300 000 доларів США.
Таким чином, цей новий договір є лише доказом часткового виконання умов первісного договору під час судового розгляду справи шляхом повернення грошових коштів позивачу ОСОБА_2 одним із відповідачів - ОСОБА_1 , а тому рішення суду про заміну позивача на відповідача ОСОБА_1 є помилковим та таким, що перешкоджає подальшому розгляду справи по суті позовних вимог.
ОСОБА_2 вважає, що відповідно до ст. 176 ЦІК України, суд встановивши, що ціна позову зменшилася до розміру, еквівалентному 94 138 доларів США мав право вирішити питання щодо повернення йому переплаченого судового збору, однак суд був позбавлений законних підстав для заміни його на одного з відповідачів за обставинами, які зазначені судом в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.
Крім того, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає помилковим висновок суду щодо недоведеності використання отриманих у борг грошових коштів в інтересах сім`ї та що такі позичені грошові кошти були спільною сумісною власністю подружжя.
Апелянт звертає увагу, що сам факт надання згоди одним з подружжя на вчинення правочину іншим щодо розпорядження майном спільної сумісної власності вже сам по собі свідчить про спільність сімейного інтересу, в протилежному випадку така згода просто би не надавалася.
Відповідно до п. 14 договору купівлі-продажу квартири від 16 червня 2010 року №631, нотаріусом зазначається наявність отриманої згоди ОСОБА_5 на вчинення цього правочину, що підтверджується і договором купівлі-продажу квартири від 10 листопада 2015 року №352, в якому зазначається наявність отриманої згоди від ОСОБА_5 .
Тож, ОСОБА_1 вважає, що немає різниці в якому формулюванні виклав свою згоду ОСОБА_5 у договорах, адже сама наявність його згоди на такі правочину свідчить про розпорядження спільним сумісним майном подружжя.
Крім того, звертає увагу, що договори купівлі-продажу майна не були оскаржені чи визнані недійсними, а перевірка судом першої інстанції обставин додержання нотаріусами вимог інструкції та порядку при посвідченні відповідних правочинів виходить за межі розгляду справи та підміну висновками суду висновків, отриманих нотаріусами в порядку реалізації дискреційних повноважень нотаріату.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі також вказує, що судом проігноровано принцип спільності інтересів подружжя та презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набути ними під час шлюбу.
Судом не з`ясовано, чи мало подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 до моменту укладення договору позики в розпорядженні сімейні заощадження в достатньому розмірі для купівлі спірної квартири не за позичені кошти та чи витрачались отримані у борг грошові кошти на інші цілі ніж купівля квартири. Вказує, що матеріали справи не містять доказів наявності у подружжя відповідних заощаджень або доказів витрачання позичених грошей на інші цілі.
Враховуючи наведене в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
21 грудня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1   на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому вказує, що у прохальній частині апеляційної скарги останній просить скасувати оскаржувану ухвалу як таку, що перешкоджає подальшому розгляду справи, однак у даній справі вже ухвалено рішення по суті, відтак її скасування не матиме юридичних наслідків без оскарження самого рішення.
Вказує, що встановлення факту неналежного або неповного виконання зобов`язання за договором про відступлення права вимоги від 10 травня 2022 року мало б розглядатись в окремому позовному провадженні, а суд не мав права надавати оцінку належності виконання зобов`язання або дійсності правочину при розгляді питання про заміну сторони.
Наголошує, що відповідно до п.1.1, 1.2, 1.3, 1.4 договору про відступлення права вимоги від 10 травня 2022 року передбачена саме заміна сторони у зобов`язанні за договором позики від 14 червня 2010 року та інших похідних вимог, які переходять до ОСОБА_1   за цим відплатним договором, а не посвідчення передачі грошових коштів за основним зобов`язанням, як вказує ОСОБА_2 .
Вважаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 такою, що носить штучний характер, то ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні його апеляційної скарги на ухвалу. Визнати подання ОСОБА_2 апеляційної скарги зловживанням правом та застосувати до нього заходи, передбачені ЦПК України.
03 січня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_4   на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого не погоджується із доводами, викладеними в ній, вважає, що даний спір створено штучно з метою позбавлення її частини спадщини, що належить їй від померлого ОСОБА_5 .
Наголошує, що матеріали справи не містять доказів обізнаності померлого ОСОБА_5 про отримання грошових коштів в позику, він не надавав своєї письмової згоди на такий правочин, а доказів, які б розкривали зміст нотаріальної згоди на укладання договорів купівлі-продажу квартири, матеріали справи не містять.
Разом з тим, зазначає, що всі грошові зобов`язання на території України між резидентами України без наявності спеціального дозволу або ліцензії укладаються виключно в національній валюті, тому недоведеними і безпідставними є вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів із прив`язкою до курсу валют. А наявне застереження у розписці є нікчемним, оскільки відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів.
Вказує, що при недоведеності користування нею отриманими в борг грошовими коштами або що вона має прострочене зобов`язання, то безпідставною є й вимога про стягнення відсотків та інфляційних втрат на підставі 625 ЦК України.
ОСОБА_4 у відзиві просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимог його апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.
При апеляційному  розгляді справи апелянт ОСОБА_2 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі на ухвалу суду та просив  її задовольнити, ухвалу суду щодо заміни сторони у справі ( позивача) із  нього на ОСОБА_1 щодо всього обсягу пред`явленого позову скасувати та повернути справу для продовження розгляду в частині вимог до ОСОБА_4 на суму щодо дорівнює 94 138 доларів США, оскільки  вказана сума йому не компенсована відповідачем ОСОБА_1 , так як і інша частина, визначена договором про відступлення право вимоги, що свідчить про порушення його прав як позикодавця.      
При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 , адвокат Мамотенко О.П., підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, поданій ОСОБА_1 , та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі. При цьому заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі,  поданій ОСОБА_2 , посилався на те, що згідно укладеного договору уступки прав вимоги ОСОБА_1 набув прав вимоги в повному обсязі заявлених ОСОБА_2 , що підтверджується  пунктами 1.1 - 1.3 укладеного 10 травня 2022 року договору.  
Відповідачка у справі ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_6   заперечили щодо доводів, викладених в апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та просили залишити їх без задоволення, оскільки доводи, на які посилаються апелянти, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених як в ухвалі суду про заміну сторони у справі, так і в рішенні суду.
При цьому зазначили, що вказаний позов поданий ОСОБА_2 , який є близьким родичом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 лише з метою обмежити права ОСОБА_4 на прийняття спадкового майна померлого ОСОБА_5 . Вважають, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір, дійшов обґрунтованого та законного висновку про те, що укладення договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відбулося без погодження ОСОБА_5 та останній не був обізнаний про ці обставини.  Також вважають доводи позивача та апелянта про те, що надання згоди  ОСОБА_5 при укладенні 16 червня 2010 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ,  чим фактично визнав та погодив укладення вище вказаного договору позики, є безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів, що ОСОБА_5 як подружжя ОСОБА_3 надавав свою згоду на отримання вказаних коштів до суду подано не було. Крім того, посилання позивача на те, що вказані кошти були використанні в інтересах сім`ї також вважають безпідставними, оскільки вказана квартира подружжям не використовувалася і в ній вони не були зареєстровані. В подальшому квартира 10 листопада 2015 року була відчужена  ОСОБА_3 , при цьому  коштів від відчуження вказаної квартири у подружжя також не збільшилося, що на їх думку свідчить про те, що вказані кошти ОСОБА_3 були використанні не в інтересах сім`ї.   
З урахуванням викладеного вважали, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просили залишити їх без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача  та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 14 червня 2010 року  ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 у борг грошові кошти у розмірі 3120000,00 грн., що еквівалентно 394 138 дол. США, строком до 14 червня 2020 року  про що написала власноручно розписку. Вказані кошти як вказано в розписці нею  отримані для придбання квартири (а. с. 10).
На момент написання розписки та отримання коштів ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а. с. 11).
16 червня 2010 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Г.В., за реєстровим № 631 (а. с. 28 - 31).
Відповідно до п. 5 договору, продаж квартири вчинено сторонами за ціною в 2 583 333,33 грн., податок на додану вартість 516 666,67 грн.
10 листопада  2015 року  ОСОБА_3 продала вказану квартиру за 4 806 165,00 грн., про що свідчить копія договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіною М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 352 (а. с. 32 - 34).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а. с. 12).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 листопада 2020 року, спадкоємцями померлого ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_1 та дочка від першого шлюбу ОСОБА_4 (а. с. 39).
08 травня 2021 року ОСОБА_2 подав до Восьмої Київської державної нотаріальної контори вимогу до спадкоємців померлого ОСОБА_5 в порядку ст. 1281 ЦК України (а. с. 14 - 16).
10 травня 2022 року  під час  розгляду судом першої інстанції вказаної справи  між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики від 14 червня 2010 року,  укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . За умовами вказаного договору ОСОБА_2 продав, а відповідач у справі ОСОБА_1 придбав право вимоги  за договором позики 14 червня 2010 року, укладеного між  ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальником (а.с. 3,4 т.1).  
Відповідно до умов вказаного договору, судом першої інстанції задоволено заяву ОСОБА_1 від 05 липня 2022 року  про заміну сторони у справі (а.с. 2 т.3) та залучено ОСОБА_1 як позивача у справі замість ОСОБА_2 . 
Вирішуючи вказаний спір по суті заявлених та уточнених позовних вимог і відмовляючи у їх задоволенні, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи сторони позивача про солідарний обов`язок ОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо повернення позики, отриманої  ОСОБА_3 від ОСОБА_2 , так як в наданій ОСОБА_3 розписці ОСОБА_2 відсутня письмова згода ОСОБА_5 на укладення вказаного правочину ОСОБА_3 , не доведено використання отриманих у борг коштів саме в інтересах сім`ї, а тому відсутні підстави для визнання обов`язку спадкоємців з повернення частини позики. 
Обґрунтовуючи вказаний висновок суд першої інстанції зазначив, що квартира АДРЕСА_1 , яку як стверджує позивач, а також відповідач ОСОБА_3 , була придбана 16 червня 2010 року  та продана 10 листопада  2015 року ніхто з відповідачів у вказаній квартирі зареєстрований не був. Натомість відповідно до копій паспортів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вбачається, що вони з 1998 року зареєстровані саме в квартирі АДРЕСА_2 , що повністю відповідає показам свідка ОСОБА_7 .
Даючи оцінку доводам позивача  ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 , що надання згоди одного з подружжя на вчинення правочину іншим шляхом зазначення цього факту в тексті договору являється належним підтвердженням факту перебування майна у спільній сумісній власності подружжя на момент вчинення правочину, суд зазначив, що не може погодитися із цим, оскільки надання згоди одного з подружжя на укладення договору щодо розпорядження майном передбачено Інструкціями про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, чинними як на час придбання квартири, так і на час її продажу у 2015 році, в той же час змісту згоди, яку надає один із подружжя на вчинення правочину іншим, не визначено. Матеріали справи не містять вказаних нотаріальних згод, а тому суд, з урахуванням вимог ст. 81 ЦПК України, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, не може прийняти вказане твердження як належний доказ.
Таким чином, суд визнав недоведеним факт укладення договору позики у вигляді розписки ОСОБА_3 в інтересах сім`ї та використання отриманих нею коштів саме в інтересах сім`ї.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову  відповідає з огляду на наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Перевіряючи доводи апелянта ОСОБА_2 про необґрунтованість ухвали суду першої інстанції від 13 липня 2022  року про заміну сторони у справі (позивача) із ОСОБА_2 на ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції враховує наступні обставини та відповідні їм норми матеріального права. 
Так, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.
Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до частини першої статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Таким чином, у Цивільному кодексі України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним чи безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Так, із матеріалів справи вбачається, що 05 липня 2022 року надійшла заява від ОСОБА_1 в якому він стверджував, що уклав із первісним позивачем ОСОБА_2 договір відступлення прав вимоги за договором позики від 14 червня 2010 року відповідно до якого ОСОБА_2 продав, а він ОСОБА_1 придбав право вимоги  за договором  позики  від 14 червня 2010 року та на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 подав копію договору від 10 травня 2022 року ( а.с. 3,4 т.3). 
Згідно частини 1 статті 55 ЦПК України уразі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Вирішуючи подану ОСОБА_1 заяву про заміну сторони позивача на його правонаступника та постановляючи ухвалу про залучення ОСОБА_1 новим позивачем у справі замість ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано  послався на те, що 10 травня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики. Відповідно до п. п. 1.1, 1.2 вказаного договору, первісний кредитор передав належне йому право вимоги згідно із договором позики грошових коштів, оформленого розпискою про отримання позикових коштів від 14 червня 2010 року ОСОБА_3 , що виконана на ім`я первісного кредитора, а новий кредитор приймає це право вимоги, що належне первісному кредитору за основним договором. З цього договору випливає, що новий кредитор займає місце первісного кредитора в зобов`язанні, що виникло з основного договору в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору.
Розмір основної грошової вимоги, яка переходить від первісного кредитора до нового кредитора за цим договором в порядку відступлення вимоги за основним договором складає гривневий еквівалент суми 394 138 доларів США та підлягає визначенню згідно до курсу продажу долара США, встановленому НБУ, і розраховується на день повернення боржником вищезгаданих коштів.
Судом першої інстанції встановлено, що у зобов`язанні, щодо якого виник спір у даній справі, відбулась заміна кредитора та з цих підстав замінив первісного позивача на ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального законодавства та норм матеріального права, а доводи ОСОБА_2 щодо того, що він уступив не весь обсяг прав позикодавця за договором позики, а лише в частині 300 000 доларів США, спростовується п.1.3 Договору від 10 травня 2022 року.    
Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині вирішення спору по суті заявлених позовних вимог до ОСОБА_4 , то колегія суддів враховує наступні обставини справи  та відповідні їм норми матеріального права.  
 Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частини перша та друга статті 1046 ЦК України).
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частини перша та друга статті 1047 ЦК України).
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що "за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".
Відповідно до положень статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За приписами статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Як встановлено судом, 14 червня 2010 року між ОСОБА_2 з однієї сторони, як позикодавцем, та ОСОБА_3 з другої сторони, як позичальником, було укладено договір позики за умовами якого позикодавець передав, а позичальник  отримав грошові кошти  в розмірі 3120000 грн, що на момент передачі грошових коштів становило еквівалент 394138 доларів США.  Вказані кошти отримувалися  ОСОБА_3 для придбання квартири та остання взяла на себе зобов`язання повернути їх позикодавцю до 14 червня 2020 року. При цьому сторонами обумовлено, що повернення позичених грошових коштів проводиться в гривневому еквіваленті сумі 394138 доларам США (а.с. 10 т.1). 
Сторони вказаного правочину ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не оспорювали дійсність вказаного правочину.  
Таким чином за вказаним договором позики у ОСОБА_3 виник обов`язок повернути вказані кошти до 14 червня 2020 року. 
Із матеріалів справи також вбачається, що на момент отримання у позику коштів ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 11 т.1). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть  серії НОМЕР_1 (а.с. 12 т.1). 
ОСОБА_2 08 травня 2021 року звернувся до восьмої Київської державної нотаріальної контори із вимогою в порядку 1281 ЦК України та просив  вирішити питання щодо виконання перед ним, як позикодавцем, зобов`язань за  договором позики спадкоємцями померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ( а.с. 13-16 т.1). 
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення боргу включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.
Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.
У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Таким чином, правовідносини, що виникли між кредитором та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України.
У постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 зроблено висновок, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 367/7135/16 (провадження № 61-16275св18) зроблено висновок про те, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та зазначення дати отримання коштів. Погодившись із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики, Верховний Суд виходив із того, що між сторонами у справі склалися правовідносини, не пов`язані із передачею грошових коштів у позику.
У постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц(провадження № 61-20376св18) зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову про стягнення боргу, виходив із того, що зі змісту укладеної між сторонами розписки не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг, а також не встановлено обов`язку їх повернути.
Так, суд першої інстанції, вирішуючи  вказаний спір  дійшов висновку про  недоведеність позивачем в тому числі правонаступником первісного позивача  позовних вимог щодо виникнення у померлого ОСОБА_5 обов`язку з повернення вказаних коштів, оскільки ним не  було подано належних та допустимих доказів того, що спадкодавець ОСОБА_5 був обізнаний про укладення його дружиною ОСОБА_3 вказаного договору позики із ОСОБА_2 , а також відсутність належних та допустимих доказів витрати отриманих ОСОБА_3 коштів саме в інтересах та на потреби сім`ї.
  Відповідно до частини 2  ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Лише поєднання вказаних умов дає підстави кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). 
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, та Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 569/2255/17 від 04 грудня 2019 року у справі № 235/5555/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 2-2093/10. 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив правову природу укладеного між сторонами договору позики, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто. 
Зі змісту договору позики випливає, що стороною договору є ОСОБА_3 , яка фактично визнала отримання грошових коштів у борг та обов`язок їх повернути. Будь - яких відомостей та доказів на підтвердження того, що  померлий ОСОБА_5 був обізнаний про укладення його дружиною договору позики, не заперечував проти такої позики, а також, що ці кошти ОСОБА_3 використала в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять.
Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що саме за вказані кошти була придбана  квартира АДРЕСА_1 , що на думку апелянта є свідченням використання отриманих у борг коштів в інтересах сім`ї обґрунтовано на думку колегії суддів відхилено судом першої інстанції, оскільки із матеріалів справи вбачається, що  вище вказана квартира хоч і була придбана 16 червня 2010 року, однак  вона була продана 10 листопада  2015 року й ніхто із відповідачів у вказаній квартирі зареєстрований не був. Тобто потреби для придбання в інтересах сім`ї вказаної квартири не було.
Саме по собі надання згоди померлим ОСОБА_5 на укладення ОСОБА_3 договору купівлі-продажу, а в подальшому і продажу вказаної квартири не є свідчення про необхідність набуття  даної квартири  подружжям в інтересах сім`ї.
Обґрунтовано судом першої інстанції враховано і покази свідка ОСОБА_7 , брата померлого ОСОБА_5 , який підтвердив про необізнаність померлого щодо укладеного договору позики його дружиною. Також свідок підтвердив, що його брат постійно проживав в квартирі АДРЕСА_2   і необхідності придбання квартири АДРЕСА_1 в його сім`ї не було і так само як і позичати кошти для її придбання. На підтвердження своїх слів свідок пред`явив копію декларації брата за 2014 рік в якій зазначено про наявність у нього та його дружини ОСОБА_3 в наявності 6 квартир.
Колегія суддів враховує, що саме по собі перебування позичальника - ОСОБА_3 на час укладення договору позики у зареєстрованому шлюбі із померлим ОСОБА_5 не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеності укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц. 
Враховуючи, що позивачем у справі не надано належних та допустимих доказів  використання отриманих у борг ОСОБА_3 грошових коштів в інтересах сім`ї, оскільки доказів того, що після продажу в 2015 році квартири АДРЕСА_1 , майновий стан подружжя якимось чином суттєво змінився на вартість проданої квартири не подано, тому висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог є законним та обґрунтованим. 
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої  інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року та апеляційну скаргу ОСОБА_2  на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року та рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 02 жовтня 2023 року. 
 
Головуючий суддя :                                                                    М.А.Яворський  
          Судді:                                                                                  Т.Ц.Кашперська                                                                                                                     В.О.Фінагеєв