Постанова
Іменем України
27 вересня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 369/9460/20
провадження № 61-332св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «ОТП Банк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 рокуу складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Сушко Л. П., Олійника В. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про захист прав споживача.
Позов обґрунтований тим, що 30 листопада 2017 року між  ОСОБА_1 та АТ «ОТП Банк» укладено договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб шляхом підписання заяви-анкети про надання банківських послуг та заяви на відкриття та обслуговування банківського рахунку.
13 травня 2020 року у  ОСОБА_1 закінчився строк розміщення грошових коштів в облігаціях внутрішньої державної позики (ОВДП), які за його дорученням Депозитарна установа АТ КБ «ПриватБанк» перерахувала на рахунок в АТ «ОТП Банк».
13 травня 2020 року грошовий переказ для позивача на загальну суму 
6 523 889,45 доларів США надійшов відповідачу, однак в день надходження до АТ «ОТП Банк» платіжних доручень від 13 травня 2020 року грошові кошти були зараховані на транзитний рахунок банку, а не на рахунок  ОСОБА_1 
15 травня 2020 року позивач прибув до АТ «ОТП Банк», підписав опитувальний лист, надав пояснення та документи.
29 травня 2020 року грошові кошти в сумі 6 523 689,50 доларів США були повернуті до АТ «КБ «ПриватБанк» та зараховані на рахунок позивача, що на 199,95 доларів США менше від суми переказу 13 травня 2020 року.
Листом № 32/2/2/160 АТ «ОТП Банк» повідомив, що позивач обіймав посаду Голови Державної служби України з безпеки на транспорті, віднесену до переліку, що визначає належність до політично значущої особи.
ОСОБА_1 вважав, що своїми діями відповідач порушив зобов`язання за договором банківського рахунку, протиправно не зарахував в день надходження до банку грошові кошти на рахунок позивача, неправомірно позбавив його права розпоряджатися коштами у період з 13 до 29 травня 2020 року та завдав збитки на суму 199,95 доларів США.
Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просив суд визнати дії АТ «ОТП Банк» щодо не зарахування коштів та позбавлення права розпоряджатися коштами неправомірними; зобов`язати АТ «ОТП Банк» вчинити дії щодо належного виконання умов договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб та РКО (публічний) від 25 лютого 2020 року; стягнути з АТ «ОТП Банк» збитки 
у розмірі 199,95 доларів США.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 01 лютого 2022 року позов задоволено. Визнано дії АТ «ОТП Банк» щодо не зарахування коштів та позбавлення права розпоряджатися коштами 
у розмірі 6 523 889,45 дол. США у період з 13 до 29 травня 2020 року неправомірними. Зобов`язано АТ «ОТП Банк» вчинити дії щодо належного виконання умов договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб та РКО (публічний) від 25 лютого 2020 року. Стягнуто з АТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 199,95 доларів США. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з того, що АТ «ОТП Банк» не надало доказів на підтвердження правомірності підстав для 
не зарахування коштів на рахунок позивача 13 травня 2020 року та утримання їх у період із 13 до 29 травня 2020 року.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року апеляційну скаргу АТ «ОТП Банк» задоволено. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові.
Апеляційний суд виходив з того, щопозивач не надав документи на підтвердження джерела походження коштів, які надійшли на транзитний рахунок, тому банк правомірно відмовив йому у здійснені операції 
з перерахування коштів. Вимоги щодо зобов`язання належного виконання 
АТ «ОТП Банк» договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку є необґрунтованими, оскільки порушень банком умов вказаного договору суд не встановив. Спірні кошти, визначені позивачем, як збитки, 
є комісією одного із банків за здійснення переказів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити 
в силі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
05 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою 
на постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року.
Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції. 
У лютому 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказує те, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 948/393/20, від 21 жовтня 2022 року у справі № 910/13595/20, від 22 грудня 2020 року у справі № 234/10688/18, від 09 жовтня 2019 року у справі № 761/28762/18, від 16 лютого 2022 року 
у справі № 591/1717/20, від 26 лютого 2020 року у справі № 201/16367/16, від 01 квітня 2020 року у справі № 712/580/16-ц, від 13 квітня 2020 року 
у справі № 263/3736/17, від 17 червня 2020 року у справі № 460/5096/15-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 164/1047/16-ц, від 30 січня 2019 року 
у справі № 235/5583/16-ц, від 28 вересня 2022 року у справі № 545/338/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відмова банку зарахувати 13 травня 2020 року на рахунок позивача кошти 
у розмірі 6 523 889,45 доларів США свідчить про неналежне виконання банком зобов`язань за договором, наслідком чого є відшкодування завданих позивачу збитків.
Стверджує, що апеляційним судом не спростовано встановлених судом першої інстанції обставин, що у період з 13 до 29 травня 2020 року позивач був позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися своєю власністю без законних на те підстав.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що на момент звільнення позивача 
з посади був чинним Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» від 28 листопада 2002 року № 249-IV (далі - Закон № 249-IV), який втратив чинність 06 лютого 2015 року.
Отже, позивач, звільнившись 21 січня 2015 року із посади Голови Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті, відповідно до чинної редакції Закону України № 249-IV, перестав бути національним публічним діячем.
Суд апеляційної інстанції протиправно не застосував частину першу 
статті 58 Конституції України, яка встановлює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Закон 
№ 1702-VII) набрав чинності через 90 днів з дня його опублікування, 
а саме - 06 лютого 2015 року, а позивач звільнився 21 січня 2015 року під час дії Закону № 249-IV, що передбачав зі звільненням втрату статусу національного публічного діяча.
Крім того, згідно з роз`ясненням Національного банку України відповідно до Закону України «Про державну службу», починаючи з травня 2016 року змінено список категорій осіб, яких віднесено до публічних діячів (замість першої та другої категорій посад встановлено категорію «А» (вищий корпус державної служби), тому державні службовці, посади яких віднесені до першої або другої категорії посад, із 01 травня 2016року не є національними публічними діячами.
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові послався на невиконання позивачем вимог частини дванадцятої статті 9 та частини другої статті 10 Закону № 1702-VII, який втратив чинність 28 квітня 
2020 року, та не спростував встановлених судом першої інстанції обставин, що позивачу не направлялася письмова вимога про надання документів на підтвердження джерела походження коштів.
Суд апеляційної інстанції не врахував вимоги статті 23 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Закон № 361-IX) 
(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та помилково визнав дії відповідача щодо не зарахування коштів на рахунок позивача 13 травня 2020 року та повернення їх 29 травня 2020 року правомірними.
Апеляційний суд не взяв до уваги, що банк неналежно виконав обов`язок як суб`єкт фінансового моніторингу щодо повідомлення правоохоронних органів про фінансові операції, щодо яких є підстави підозрювати, що вони пов`язані, стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, та їх учасників 
у день виявлення, але не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації таких фінансових операцій, і не довів належними та допустимими доказами правомірність тримання коштів позивача на своєму транзитному рахунку 
з 13 до 29 травня 2020 року.
Суд апеляційної інстанції встановив, що заявлені позивачем збитки 
199,95 доларів США є комісією банку за перерахунок коштів, проте ці висновки є помилковими, оскільки згідно з договором банківського рахунку такі банківські послуги є безкоштовними.
Спірні правовідносини виникли з укладеного договору банківського рахунку з фізичною особою, отже Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача, тому висновок апеляційного суду щодо незастосування цього Закону є помилковим.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2023 року АТ «ОТП Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
Зазначало, що 21 січня 2015 року ОСОБА_1 був звільнений з посади Голови Державної служби України з безпеки на транспорті, яку віднесено до переліку, що визначає належність до політично значущої особи, а саме національного публічного діяча.
30 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та АТ «ОТП Банк» укладено договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку.
Відповідно до пункту 25 частини першої статті 1 Закону № 1702-VII національні публічні діячі це фізичні особи, які виконують або виконували 
в Україні визначені публічні функції протягом останніх трьох років, а саме: перші заступники та заступники міністрів, керівники інших центральних органів виконавчої влади, їх перші заступники і заступники.
Отже, на момент відкриття рахунку клієнтом чинною була вказана норма, 
а не пункт 29 частини першої статті 11 Закону № 249-IV, який втратив чинність 06 лютого 2015 року, тому банк правомірно застосував підпункт 3 пункту 13 статті 11 Закону № 361-IХ.
Позивач помилково тлумачить підпункт 3 пункту 13 статті 11 
Закону № 361-IХ.
Оскільки, протягом тривалогочасу не проводились жодні операції за рахунками позивача, у банку виникла необхідність в додатковому аналізі фінансових операцій клієнта та проведення перевірки, що не суперечить вимогам статті 21 Закону № 361-IХ.
В опитувальному листі фінансового моніторингу від 15 травня 2020 року клієнт підтвердив, що є колишнім керівником Державної інспекції України 
з безпеки на наземному транспорті та звільнився/склав повноваження. Однак у додатку до заяви про відкриття рахунку фізичної особи 
від 30 листопада 2017 року, позивач не зазначав що являвся публічним діячем, на що суд першої інстанції не звернув уваги.
Крім того, Національний банк України листом від 21 липня 2020 року 
№ 25-0006/35943 надав відповідь позивачу на його письмовий запит щодо правомірності дій АТ «ОТП Банк», згідно з яким роз`яснено, що банки встановлюють факти належності до політично значущих осіб самостійно, 
в порядку, встановленому у внутрішніх документах з питань фінансового моніторингу, які суб`єкти первинного фінансового повинні розробити та запровадити згідно з частиною першою статті 8 Закону № 1702-VII. Вимоги щодо змісту внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу містяться в Положенні про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України 
від 19 травня 2020 року № 65.
Позивач не надав документів, які б підтверджували джерело походження всієї суми переказу, що і стало підставою для прийняття службових розпоряджень АТ «ОТП Банк» від 19 травня 2020 року № 129, 130, 131, 132 про відмову у проведенні спірних фінансових операцій.
 
Суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що ініційований спірний платіж позивача на рахунки, що відкриті в АТ «ОТП Банк» не було зараховано, оскільки кошти потрапили на транзитні рахунки банку, однак були повернуті до банку-кореспонденту у зв`язку з невиконанням позивачем вимог статті 15 Закону № 1702-VII, згідно з якою банк зобов`язаний відмовитись від проведення фінансових операцій у разі ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної правової оцінки клієнта документів чи відомостей, тому твердження позивача про зупинення/призупинення операцій по рахунках клієнта банком є хибним із чим погодився суд апеляційної інстанції.
Доводи касаційної скарги щодо не направлення позивачу вимоги про надання інформації та документів є безпідставними, оскільки банк не здійснював зупинення фінансових операцій та не зобов`язаний був направляти клієнту будь-які встановлені банком письмові вимоги, оскільки керувався виключно вимогами абзацу 2 частини першої статті 15 
Закону № 361-IХ.
Жодних підозр у фінансових операціях які містять ознаки вчинення кримінального правопорушення у банку не виникало, будь-які вимоги 
щодо цього ОСОБА_1 не пред`являлись. Банк проводив лише перевірку відповідно до статті 15 Закону № 361-IХ, тому висновки суду першої інстанції щодо необхідності звернення до спеціально уповноваженого органу у разі виявлення підозри є помилковими.
Жодної комісії чи інших витрат пов`язаних із зарахуванням на транзитний рахунок відповідача і повернення спірної транзакції АТ «ОТП Банк» не отримувало. Крім того, АТ «ОТП Банк» кошти було повернуло 20 травня 
2020 року, а не 29 травня 2020 року, як помилково стверджував позивач.
Відповідно до пункту 12.3. Публічних правил банку визначено, що клієнт розуміє і цим погоджується з тим, що банк є суб`єктом первинного фінансового моніторингу і зобов`язаний надавати відповідному уповноваженому органу держави інформацію про фінансові операції Клієнта, що підлягають фінансовому моніторингу, та здійснювати інші передбачені законодавством дії, пов`язані з моніторингом фінансових операцій клієнта, в тому числі відмовити в здійсненні обслуговування клієнта та/або в здійсненні фінансової операції клієнта, якщо у банку, на його власний розсуд, виникла підозра, що така операція містить ознаки такої, що згідно із законом підлягає фінансовому моніторингу та/або порушує законодавство щодо протидії легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом. У таких випадках банк звільняється від відповідальності (в тому числі від сплати пені та збитків) за відмову від здійснення обслуговування та/або виконання відповідної фінансової операції клієнта.
Доводи особи, яка подала відповідь на відзив на касаційну скаргу
У лютому 2023 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відповідь відзив на касаційну скаргу, в якій вважає відзив необґрунтованим, просить рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Стверджує, що відповідач не спростував доводи касаційної скарги, 
а аргументи банку зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки та містять посилання на докази, які не були предметом дослідження судів.
Обставини справи, встановлені судами
Позивач перебував на посаді Голови Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті з 12 березня 2014 року до 21 січня 2015 року згідно з розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 12 березня 
2014 року № 188-р та від 21 січня 2015 року № 21-р.
21 січня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади Голови Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті.
30 листопада 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб шляхом підписання заяви-анкети про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк»№ 001/003790/17 та заяви 
на відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній 
та національній валюті та відкрито рахунок № НОМЕР_1 (за стандартом IBAN НОМЕР_2 ). Невід`ємною частиною договору є Правила користування рахунками АТ «ОТП Банк», розміщені на Офіційному сайті Банку (далі - Публічні правила).
Згідно з пунктом 1.1 Публічних правил, правила користування рахунками 
АТ «ОТП Банк» є невід`ємною частиною заяви-анкети про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк»(далі - Заява-анкета), договору про банківський вклад, договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб та РКО (Публічний), договору про надання банківських послуг, пов`язаних 
із банківськими металами (публічного), що укладаються між банком та клієнтом, який є фізичною особою, а також договору про розміщення вкладу на вимогу «Вільний» для фізичних осіб-підприємців, Генерального договору про розміщення Депозитної лінії фізичної особи-підприємця та договору про відкриття рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування та надання інших банківських послуг, що укладаються між банком та клієнтом, який є фізичною особою-підприємцем (далі - договір).
Відповідно до пункту 2.9 Публічних правил, зарахування (поповнення) коштів на поточний рахунок клієнта може виконуватися за рахунок внесення в установленому порядку готівки через каси банків, банкомати, які підтримують ці функції (депозитні банкомати), шляхом переказу коштів 
з інших власних рахунків, за рахунок наданого кредиту, за рахунок процентів, нарахованих на залишок коштів на поточному рахунку, а також 
з рахунків інших фізичних та юридичних осіб за їх дорученням відповідно до умов чинного законодавства України (у т. ч. заробітної плати, гонорарів, пенсій, авансів та компенсацій витрат на відрядження тощо)
До обов`язків клієнта, серед іншого, пунктом 4.2.8 Публічних правил віднесено надавати на першу вимогу банку документи та/або відомості, необхідні для здійснення банком процедур ідентифікації клієнта та/або вигодо одержувачів, та/або контролерів, в тому числі уточнення інформації щодо ідентифікації, оцінки фінансового стану Клієнта та/або фінансового моніторингу його операцій в процесі обслуговування. Інформація та/або документи мають бути надані протягом 10-ти банківських днів з дати отримання письмової вимоги Банку.
13 травня 2020 року на транзитний рахунок АТ «ОТП Банк»  отримано кошти 
у розмірі 6 523 889,45 дол. США для зарахування на рахунок позивача 
№  НОМЕР_2 , що надійшли згідно з платіжними дорученнями від 13 травня 2020 року № 1DNH0K5 (211 914,59 доларів США), № 2DNH0K5 (106 9867,32 доларів США), № 3DNH0K5 (5 070 333,54 доларів США), № 4DNH0K5 (171 774,00 доларів США) після закінчення строку розміщення грошових коштів у облігації внутрішньої державної позики (ОВДП) за розпорядженням позивача Депозитарній установі АТ КБ «ПриватБанк».
Відповідач не зарахував на рахунок позивача отриману суму у день надходження до банку платіжних доручень - 13 травня 2020 року, зупинивши фінансову операцію та 19 травня 2020 року прийняв службові розпорядження про відмову від проведення фінансової операції та повернення платежів № 129, № 130, № 131, № 132.
27 травня 2020 року позивач отримав рекомендований лист 0337010641513 від відповідача за № 32/2/2/160, яким повідомлялося, що у зв`язку тим, що ОСОБА_1 обіймав посаду Голови Державної служби України з безпеки на транспорті, віднесену до переліку, що визначає належність до політично значущої особи, банк зобов`язаний вживати достатніх заходів 
у відповідності до вимог Закону № 361-IХ. Наданих позивачем документів було недостатньо, у зв`язку з чим відповідач відмовив у зарахуванні отриманих коштів у розмірі 6 523 889,45 доларів США на валютний рахунок позивача.
29 травня 2020 року ОСОБА_1 направив на адресу АТ КБ «ПриватБанк» рекомендований лист 0311328878351 із запитом № 2 від 28 травня 
2020 року про повернення від АТ «ОТП Банк»коштів, що були перераховані згідно з платіжними дорученнями № 1DNH0K5, № 2DNH0K5, № 3DNH0K5, 
№ 4 DNH0K5.
У відповідь АТ КБ «ПриватБанк» надав виписку за карткою/рахунком НОМЕР_3 , що відкритий позивачу в АТ КБ «ПриватБанк», якою підтверджено зарахування 29 травня 2020 року коштів 
у загальній сумі 6 523 689,50 доларів США на рахунок ОСОБА_1 .
Зарахована 29 травня 2020 року на рахунок ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» сума коштів була на 195,99 доларів США менше, ніж та, що надійшла відповідачу 13 травня 2020 року.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, 
в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування 
і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Згідно з частиною першою статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.
Відповідно до пункту 32.1. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції, чинній на час проведення транзакцій) банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.
Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про порядок здійснення уповноваженими установами аналізу та перевірки документів (інформації) про валютні операції, затвердженої  постановою правління Національного банку України від 02 січня 2019 року № 8, (далі - Положення) (в редакції, чинній на час проведення транзакцій) джерела походження коштів (активів) - документально підтверджені [на підставі офіційних документів, належним чином засвідчених їх копій або інших джерел, якщо така інформація 
є публічною (відкритою)] відомості, що дають можливість зробити обґрунтований висновок щодо наявності достатніх фінансових можливостей суб`єкта валютної операції, адекватних його фінансовому стану та/або соціальному статусу.
Відповідно до пункту 3 Положення уповноважена установа зобов`язана забезпечити всебічний аналіз та перевірку документів (інформації) про валютні операції, якщо подання відповідних документів (інформації) передбачено законодавством України, які є підставою для: 1) купівлі іноземної валюти з метою здійснення розрахунків/переказів коштів за межі України, на інвестиційні рахунки, поточні рахунки нерезидентів - юридичних осіб, відкриті в Україні; 2) здійснення розрахунків/переказів у гривнях та іноземній валюті за межі України, на інвестиційні рахунки, поточні рахунки нерезидентів - юридичних осіб, відкриті в Україні; 3) здійснення розрахунків/переказів коштів на користь нерезидентів через філії банків, відкриті на території інших держав; 4) зарахування коштів у гривнях та іноземній валюті, що надійшли з рахунків, відкритих в Україні, на інвестиційні рахунки, поточні рахунки нерезидентів - юридичних осіб, відкриті в Україні.
Згідно з пунктом 6 Положення уповноважена установа здійснює первинний аналіз документів (інформації) про валютні операції, на які розповсюджуються вимоги цього Положення, до моменту проведення валютної операції з метою виявлення сумнівної валютної операції. Виявлення сумнівної валютної операції може здійснюватися шляхом установлення наявності індикатора, зазначеного в додатку до цього Положення (уключаючи індикатор, установлений на власний розсуд уповноваженої установи). За однією валютною операцією може бути встановлено декілька індикаторів.
Відповідно до пункту 8 Положення уповноважена установа в разі установлення індикатора, зазначеного в додатку до цього Положення (уключаючи індикатор, установлений на власний розсуд уповноваженої установи), здійснює додатковий аналіз документів (інформації) про валютні операції (далі - додатковий аналіз) з метою підтвердження або спростування належності валютної операції до сумнівної. Банк має право здійснювати додатковий аналіз за договором, контрактом, угодою, іншим документом, що застосовується в міжнародній практиці та може вважатися договором (з урахуванням змін у разі їх наявності), згідно з яким здійснюється валютна операція.
Згідно з додатком до Положення здійснення фізичною особою валютної операції, не пов`язаної з підприємницькою діяльністю, на суму 
(в еквіваленті за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком України на дату здійснення операції), яка перевищує розмір, установлений для фінансових операцій, що підлягають обов`язковому фінансовому моніторингу згідно 
з законодавством у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму 
та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.
Відповідно до пункту 9 Положення уповноважена установа під час здійснення додаткового аналізу має право витребувати від суб`єкта валютної операції додаткові документи (інформацію), перелік яких зазначений у додатку до цього Положення (далі - додаткові документи), 
у визначених уповноваженою установою обсягах та строки. Перелік додаткових документів не є вичерпним. Уповноважена установа самостійно визначає обсяг та перелік додаткових документів за умови забезпечення виконання достатності та адекватності вжитих заходів на виконання вимог пункту 13 цього Положення. Уповноважена установа має пересвідчитися в чинності (дійсності) додаткових документів та відповідності їх оформлення вимогам законодавства України. Копії додаткових документів, уключаючи перекладені українською мовою, мають бути засвідчені в установленому законодавством України порядку та можуть надаватися або в паперовому вигляді, або в електронному.
На час звільнення позивача з посади Голови Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті чинною була редакція Закону № 249-IV, який втратив чинність 06 лютого 2015 року, на час відкриття рахунку - Закон 
№ 1702-VII, який втратив чинність 28 квітня 2020 року, на час проведення спірних транзакцій - Закон № 361-IX.
Суди встановили, що позивач перебував на посаді Голови Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті з 12 березня 2014 року 
до 21 січня 2015 року, тобто у період дії Закону № 249-IV, згідно з пунктом 29 частини першої статті 1 якого передбачено, що національними публічними діячами є фізичні особи, які виконують публічні функції в Україні.
Позивач при зверненні до суду зазначав, що будучи звільненим із посади Голови Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті, відповідно до чинної на той час редакції Закону № 249-IV перестав бути національним публічним діячем.
Проте, станом на час відкриття позивачем банківського рахунку - 
30 листопада 2017 року чинною була редакція Закону № 1702-VII, відповідно до пункту 25 частини першої статті 1 якого національні публічні діячі це фізичні особи, які виконують або виконували протягом останніх трьох років, визначені публічні функції в Україні, а саме: перші заступники та заступники міністрів, керівники інших центральних органів виконавчої влади, їх перші заступники і заступники.
Отже, на момент відкриття рахунку ОСОБА_1 чинною була вказана норма, а не пункт 29 частини першої статті 11 Закону № 249-IV, на яку посилається позивач.
Згідно з підпунктом 3 пункту 13 статті 11 Закону № 361-IХ (у редакції, чинній на час проведення транзакцій) суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний додатково під час належної перевірки здійснювати стосовно клієнтів, які (кінцеві бенефіціарні власники яких) є політично значущими особами, членами їх сімей та особами, пов`язаними з політично значущими особами, вживати достатніх заходів з метою встановлення джерела статків (багатства) та джерела коштів, з якими пов`язані ділові відносини чи операції з такими особами.
Суд апеляційної інстанції встановив, що 15 травня 2020 року ОСОБА_1 , прибув до АТ «ОТП Банк» танадав документи, які на його думку мали 
б підтвердити джерела походження коштів, зокрема протокол загальних зборів ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» від 26 червня 2018 року, згідно з яким вирішено виплатити ОСОБА_1 грошові кошти на суму зменшення статутного капіталу в розмірі 134 685 409,71 грн, акти виконання договірних зобов`язань, які датовані травнем-червнем 2018 року щодо купівлі цінних паперів, а також договір купівлі-продажу цінних паперів ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» від 21 червня 2018 року.
Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 15 Закону № 361-IХ суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення підозрілої фінансової операції.
Врахувавши суму грошових переказів (яка перевищила 
6,5 млн. доларів США), вимоги вищенаведених нормативно-правових актів України та Публічних правил користування рахунками в АТ «ОТП Банк», апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності у банку правових підстав для додаткового аналізу фінансових операцій.
За результатами оцінки наданих документів АТ «ОТП Банк»мало законні підстави відмовитись від проведення фінансової операції і правомірно не зарахувало кошти на рахунок позивача, а тому висновок апеляційного суду про відмову в позові є правильним по суті.
З огляду на правомірність дій банку відсутні підстави для стягнення 
з відповідача суми 199,95 доларів США, які позивач вважав збитками. 
Твердження позивача в касаційній скарзі про зупинення/призупинення операцій за рахунками клієнта банком є помилковими, оскільки кошти надійшли лише на транзитний рахунок банку відповідача, однак були повернуті до банку - кореспондента у зв`язку з відмовою від проведення фінансової операції згідно статті 15 Закону№ 361-IХ.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду 
від 09 червня 2021 року у справі № 948/393/20 (щодо обов`язковості договору), від 21 жовтня 2022 року у справі № 910/13595/20 (щодо ненаправлення вимог), від 22 грудня 2020 року у справі № 234/10688/18 (щодо перевірки додаткових документів відповідно до Закону при заблокуванні рахунку), від 09 жовтня 2019 року у справі № 761/28762/18 (щодо дострокового розірвання договорів відповідно до Закону), 
від 16 лютого 2022 року у справі № 591/1717/20 (щодо блокування банківської платіжної картки відповідно до Закону), від 26 лютого 2020 року у справі № 201/16367/16 (щодо блокування карткового рахунку відповідно до Закону), від 01 квітня 2020 року у справі № 712/580/16-ц (щодо зупинення фінансової (фінансових) операції відповідно до Закону), від 13 квітня 
2020 року у справі № 263/3736/17 (щодо блокування картки на отримання соціальних виплат відповідно до Закону), від 17 червня 2020 року у справі № 460/5096/15-ц (щодо блокування картки у зв`язку з підозрою щодо вчинення шахрайських дій відповідно до Закону), від 26 червня 2019 року 
у справі № 164/1047/16-ц (щодо блокування банківської платіжної картки відповідно до Закону), від 30 січня 2019 року у справі № 235/5583/16-ц (щодо блокування банківської платіжної картки відповідно до Закону), 
від 28 вересня 2022 року у справі № 545/338/20 (щодо стягнення коштів 
з банківського рахунку).
З урахуванням обставин справи, що переглядається, висновки суду апеляційної інстанції не суперечать узагальненим правовим висновкам, викладеним у наведених в касаційній скарзі постановах Верховного Суду.
Крім того, предмет спору, підстави позову та фактичні обставини справи 
у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник, і фактичні обставини справи, яка переглядається, є різними, а відтак, відсутні правові підстави вважати, що апеляційний суд не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із обставинами встановленими апеляційним судом та необхідності переоцінки доказів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.
Оскаржуване судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 
ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович