Справа № 303/8209/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

01 серпня 2023 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
       суддів: Фазикош Г.В., Кондора Р.Ю., 
       з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Кость В.В., у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи органу опіки і піклування Мукачівської міської ради про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи органу опіки і піклування Мукачівської міської ради про визначення місця проживання дітей та передання батькові дітей

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з нею.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 28 лютого 2008 року по 16 березня 2017 року вони з відповідачем перебували в шлюбі. За час перебування в шлюбі у них народилося троє дітей. На даний час діти проживають з нею і вона здатна забезпечити їм належне виховання та розвиток. У зв`язку з наявністю суперечностей між сторонами щодо визначення місця проживання дітей, постійними конфліктами, просить визначити місце проживання останніх з нею.

У березня 2021 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов про відібрання дітей від матері та визначення їхнього місця проживання разом з ним. Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовує тим, що діти з березня 2017 року по липень 2020 року проживали разом з ним та перебували на повному його утриманні. Мати дітей неналежним чином виконує свої обов`язки щодо виховання, утримання дітей, не має самостійного доходу, власного житла. Він є приватним підприємцем, має стабільний заробіток, власне житло та може забезпечити дітям якнайкращі умови.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 квітня 2021 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2021 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 908 грн. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задовольнити його зустрічний позов. В обґрунтування скарги посилається на те, що судом ухвалено рішення без з`ясування всіх обставини по справі, які мають значення та порушено норми матеріального права. Зазначає, що задовольняючи вимоги ОСОБА_2 , судом не взято до уваги того, що остання не має належного їй на праві власності житла, а дозвіл батька позивачки про добровільність згоди на проживання та реєстрацію дітей у його будинку відсутній. При цьому судом не взято до уваги того, що мати дітей не виконує свої обов`язки щодо виховання, утримання дітей, не має самостійного доходу, власного житла. Сама проживає у будинку батьків, також в тому будинку живе сестра позивачки за первісним позовом, яка є психічнохворою людиною, може бути небезпечною для дітей, оскільки не усвідомлює значення свої дій. Батько позивачки зловживає алкогольними напоями, поводиться неадекватно, вчиняє сварки. При цьому ОСОБА_2 заставляє дітей жебракувати. Такі факти були наведені ним в суді першої інстанції, однак суд не надав оцінки вищенаведеному.
Вказує, що він є приватним підприємцем, має стабільний заробіток, власне житло та має можливість забезпечити дітям якнайкращі умови. Кожен з дітей має свої кімнати та все необхідне для розвитку. Вважає, що органом опіки і піклування надано формальний висновок про визначення на даний час дітей з матір`ю. Щоб надавати такі висновки органом опіки треба системно спілкуватись спеціалістам з дітьми, слідкувати за їхніми реакціями на ті чи інші речі, з`ясувати причини їхніх хвилювань та страхів, бажання чи не бажання вчитися тощо. Крім цього органом опіки не надано оцінки того, що у складі сім`ї діти будуть проживати з психічнохворою людиною (сестра позивачки), та однозначно можуть бути ризики. При цьому судом не враховано висновок медичного психолога ОСОБА_6 , яка є членом Української спілки психотерапевтів та членом українських фахівців з подолання наслідків психотравмуючих подій, в якому зазначено, що прив`язаність стійка, здорова до батька та рідних брата та сестри. Крім цього, спогади про біологічну матір викликають підвищену тривожність. Посилання в рішенні суду на те що двоє старших дітей не хочуть жити з ним не є підставним, оскільки суд не з`ясував чи перебували на той час діти під психологічним тиском матері, в якої на даний час перебувають. Молодший син ОСОБА_5 має бажання жити з ним, тому позивачка не забезпечила його явку в судове засідання, оскільки він міг розказати правду про тиск, який чинить на них мати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи первісний позов та відхиляючи зустрічний позов, суд першої інстанції дійшов висновку з приводу того, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, відповідає їхньому бажанню та інтересам. Зазначене не позбавляє батька можливості проводити час разом з дітьми та піклуватись про їх матеріальний та духовний стан. При цьому, судом не встановлено фактичних даних, які б свідчили про те, що мати дітей чинить будь-які перешкоди батьку у спілкуванні та побаченні з дітьми.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, позаяк такий є обґрунтованим та відповідає обставинам справи.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає.

Переглядаючи оспорене рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Встановлено, що сторони у справі є батьками сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та які виявили бажання постійно мешкати разом з матір`ю.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 червня 2018 року розмір аліментів визначений рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 13.04.2017 року збільшено, та присуджено до стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей в розмірі по 1000 гривень на кожну дитину, щомісячно, з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Розпорядженням голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 18.05.2017 №181 встановлено порядок побачень ОСОБА_1 з малолітніми дітьми, Т.1, а.с. 14.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 04.02.2020 №39, ОСОБА_1 встановлено порядок та визначено спосіб участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними, Т.1, а.с. 201.

З матеріалів справи слідує, діти сторін зареєстровані за місцем проживання матері в АДРЕСА_1 . Вказаний будинок належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на праві приватної власності, житло знаходиться в хорошому стані, є газ, водовідведення, каналізація, опалення, ванна, Т.1, а.с. 169, 192.

Тоді як ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний житловий будинок належить останньому на праві приватної власності.

Зі змісту Акту обстеження умов проживання від 26.01.2022 року за адресою: АДРЕСА_2 , слідує, що діти ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживають з 27.09.2021 року з батьком. Батько створив належні умови, має доходи та бажання, щоб всі діти проживали з ним, Т.3, а.с. 18-19.

Також в Акті обстеження умов проживання від 26.01.2022 року за адресою: АДРЕСА_1 , наведено, що дочка ОСОБА_4 проживає з матір`ю, яка працює помічником вихователя у Мукачівському дошкільному закладі №23 де отримує заробітну плату в середньому 6000,00 грн на місяць, а також отримує аліменти на трьох дітей. Умови проживання дитини задовільні, забезпечена усім необхідним. Мати має бажання, щоб всі діти проживали біля неї, Т.3, а.с. 24-25.

Згідно Протоколу №9 від 28.04.2021р. засідання комісії з питань захисту прав дитини Мукачівської міської ради вбачається, що підстав для відбирання дітей у матері ОСОБА_4 , немає. Доцільним є визначення місця проживання дітей разом з матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, Т.3 , а.с. 12-14.

З Протоколу №11 від 02.06.2021р. засідання комісії з питань захисту прав дитини Мукачівської міської ради слідує, що відбирати дітей недоцільно у матері ОСОБА_4 . Визначено місце проживання дітей разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 за умови її обов`язкового офіційного працевлаштування, Т.3, а.с. 15-17.

Водночас, довідкою про доходи стверджується, що ОСОБА_4 працює в ДНЗ №23 на посаді помічником вихователя та отримує заробітну плату, Т.3, а.с. 55.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 19 СК України Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком Органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

На виконання даної норми, Мукачівською міською радою надано суду Висновок органу опіки та піклування від 08.06.2021 року за № 818/01-32 в якому міститься висновок стосовно того, що орган опіки та піклування Мукачівської міської ради вважає за недоцільне відбирання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у їх матері ОСОБА_2 . Можливим є визначення їх місця проживання разом з нею в АДРЕСА_1 за умови її обов`язкового офіційного працевлаштування, Т.2, а.с. 133-134. 

З наявних у матеріалах справи психолого-педагогічних характеристик від 13.12.2022р. на дітей - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , вбачається те, що ОСОБА_5 приходить у школу завжди в чистому одязі, має охайний вигляд. Батько постійно цікавиться успіхами дитини та контактує з класним керівником. ОСОБА_3 проживає з мамою та у сім`ї створено всі необхідні житлово-побутові умови для всебічного та гармонійного розвитку особистості. Мама підтримує постійний зв`язок із класним керівником та бере участь у громадському житті класу. ОСОБА_4 проживає з матір`ю та братом у селі де мають будинок та присадибну ділянку. Мати відповідально ставиться до своїх обов`язків, часто приходить до школи, щоб забрати дитину після уроків, постійно спілкується з класним керівником, створює необхідні умови для життя, навчання та відпочинку дітей, Т.3, а.с. 137-139. 

З даних оцінки стану та потреб дітей вбачається, що діти відчувають потребу у проявах емоційного тепла батьків та бажають рівнозначно вибудувати взаємостосунки, як з батьком, так і з матір`ю; конфлікт батька та матері щодо участі кожного з них у житті дітей негативним чином впливає на їх емоційний стан, Т.1, а.с. 132-134, 135-137, 138-140.

У ході апеляційного розгляду діти ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були заслухані в судових засіданнях 20 червня і 01 серпня 2023 року та остаточно висловили своє бажання постійно проживати з матір`ю, оскільки з нею почувають себе затишно і комфортно.

Представник виконавчого комітету Мукачівської міської ради в особі головного спеціаліста служби у справах дітей Орос Л.П. за участі якої були заслухані судом діти, пояснила суду, що службою неодноразово заслуховувались пояснення сторін з приводу визначення місця проживання дітей, з`ясовувалась думка дітей, перевірялись матеріально-побутові умови проживання, які є добрими в обох сторін, та при цьому, комісією не встановлено порушень в діях матері, які б являлись підставою для не визначення місця проживання дітей разом з мамою. Сини проживали у батька, але рідні брати і сестри не можуть розриватись при визначенні місця проживання, тому їх місцем проживання є необхідним разом з матір`ю.

Слід наголосити на тім, що син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досяг чотирнадцяти років, тому відповідно до приписів частини третьої статті 160 СК України набув права самостійно вибирати місце свого проживання.

Колегія суддів наголошує на тім, що мати дітей не чинить батькові перешкод у спілкуванні, побаченні з синами і дочкою, а також у їх вихованні, оскільки таких доказів не здобуто у ході розгляду зазначеного спору.

З огляду на викладене, виходячи з інтересів дітей, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки дітей  ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , їх спільне місце навчання у школі, їх психологічний стан, переважний період часу проживання дітей з матір`ю, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_5 та  ОСОБА_4  разом з матір`ю, оскільки це сприятиме якнайкращому забезпеченню їхніх інтересів.

Визначення місця проживання дітей з матір`ю не позбавляє батька можливості спілкуватися з дітьми та брати участь у її вихованні, зокрема, і з огляду на наявність рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 04.02.2020 за №39 про встановлення порядку та визначення ОСОБА_1 способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними.

Водночас, визначення судом першої інстанції основного місця проживання дітей разом з матір`ю не являється перешкодою для того, щоб діти певен період часу за їх бажанням пожили у батька. Зазначене рівною мірою не буде впливати на статус постійного місця проживання дітей, який визначено рішенням суду, так-як не може являтись свідченням того, що таке місце проживання змінено дітьми на постійній основі.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновку про оцінку розвитку та психоемоційного стану дитини від 08.06.20р. щодо дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на час ухвалення судового рішення апеляційним судом є безпідставними, оскільки втратили свою актуальність та значимість з огляду на те, що з того моменту вже сплинуло три роки, змінились самі діти та їх психоемоційне становище і відповідні запити та потреби в розвитку, що впливає на їхню особистість, та спроможність самостійно визначитись з основним місцем їхнього проживання.

Посилання ОСОБА_1 на те, що проживання ОСОБА_2 разом з їхніми дітьми у родині в якій також проживає психічно хвора сестра останньої ОСОБА_14 , яка становить небезпеку для дітей є неспроможним, оскільки Довідкою амбулаторії ЗПСМ від 08.09.20р. стверджується, що ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , знаходиться на Д обліку в психоневрологічному кабінеті, являється інвалідом ІІ групи довічно та не являється соціально небезпечною особою, Т.3, а.с. 6.

Також є безпідставними і твердження з приводу того, що ОСОБА_2 змушувала їх спільних дітей займатись жебракуванням, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів таких фактів. Не містить таких доказів й служба у справах дітей виконавчого комітету Мукачівської міської ради. 

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до неспроможності ОСОБА_2 забезпечити їхнім дітям належні умови проживання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява N 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

А звідси, дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскаржуваного рішення, і висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити на підставі приписів статті 375 ЦПК України, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи на ведене та керуючись вимогами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення. 

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 07 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: