ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 вересня 2023 року
м. Київ
справа № 163/941/20
провадження № 51-2671км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
виправданого                                              ОСОБА_6 ,
захисника                                                     ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 березня 2023 року щодо 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Полтави, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнаного невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі - КК) та виправданого на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).   
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Любомльського районного суду Волинської області від 26 грудня 2022 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК, та виправдано його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він в період з вересня 2016 року по квітень 2017 року, перебуваючи на посаді директора дочірнього підприємства «СК Сервіс» (далі - ДП «СК Сервіс») і здійснюючи діяльність вказаного суб`єкта господарювання, вчинив службове підроблення за таких обставин.
ОСОБА_6 , здійснюючи як директор ДП «СК Сервіс» одноособово керівництво діяльністю підприємства, будучи, згідно з статутом підприємства, уповноваженим на укладання угод та розпорядником майна, шляхом підписання уклав від імені ДП «СК Сервіс» контракт № 27-14 від 07 квітня 2014 року з підприємством-нерезидентом «STEWART EXPORT LTD» (місто Лондон, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії) та контракт № 27-14 від 07 серпня 2016 року з підприємством-нерезидентом «EUROENERGY KFT. LLP» (місто Лондон, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії), за умовами яких постачальник зобов`язується здійснювати продаж товарів, перелік, асортимент і вартість яких буде зазначено в інвойсах до кожної партії товару.
На підставі вищевказаних зовнішньоекономічних контрактів ДП «СК Сервіс» впродовж 2016-2017 років здійснювало придбання ламінованого покриття для підлоги та його імпорт на митну територію України, митне оформлення та подальшу реалізацію на внутрішньому ринку. Увезення вказаних товарів здійснювалось через пункт пропуску «Ягодин» Волинської митниці ДФС (Волинська область, Любомльський район, село Старовойтове) на підставі поданих декларантом ДП «СК Сервіс» документів про походження і вартість товарів, після чого відбувалась їх доставка для проведення подальших митних формальностей до регіональних митниць Київської області. З імпортованих товарно-матеріальних цінностей нараховувались та сплачувались митні платежі у вигляді податку на додану вартість в розмірі 20%, який вираховувався в залежності від вартості кожної партії поставленого ламінованого покриття для підлоги.
ОСОБА_6 , переслідуючи мету щодо зменшення суми таких митних платежів, належних до нарахування і сплати до державного бюджету, в період з вересня 2016 року по квітень 2017 року (точні дата та час слідством не встановлені), перебуваючи в районі пункту пропуску «Ягодин» Волинської митниці ДФС, за невстановлених слідством обставин умисно отримав від невстановлених слідством осіб завідомо підроблені для нього інвойси з реквізитами підприємства-нерезидента «STEWART EXPORT LTD» та підприємства-нерезидента «EUROENERGY KFT. LLP», що містили ідентифікуючі дані та вартість придбаних вищевказаних товарів, а саме: інвойси № FADU-00363/00364 від 05 вересня 2016 року, № FADU-00379/00380 від 23 вересня 2016 року; № FADU 0434/435/16788989 від 28 листопада 2016 року; № FADU 00522 від 13 лютого 2017 року; № FADU 00604/605 від 03 квітня 2017 року, які містили завідомо неправдиві відомості про справжню вартість товарів. Вказані інвойси за невстановлених обставин умисно протиправно подавались ОСОБА_6 до Волинської митниці ДФС для проведення митних формальностей, а саме: для оформлення попередньої митної декларації типу ЕЕ з обсягом даних, необхідних для пропуску товарів через митний кордон України в пункті пропуску «Ягодин» Волинської митниці ДФС.
В цій частині ОСОБА_6 обвинувачується в умисному протиправному поданні завідомо неправдивих документів до митного органу - Волинської митниці ДФС, а саме: вище вказаних інвойсів № FADU-00363/00364, № FADU-00379/00380; № FADU 0434/435/16788989; № FADU 00522; № FADU 00604/605.
В подальшому, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на мінімізацію митних платежів, які підлягали нарахуванню і сплаті при ввезенні товарів та їх розмитненні, усвідомлюючи, що справжня вартість придбаних у підприємств-нерезидентів «STEWART EXPORT LTD» та «EUROENERGY KFT. LLP» товарів є більшою, ніж це вказано у підроблених інвойсах, розуміючи справжній зміст і характер своїх злочинних дій, спрямованих на заниження належних до сплати митних платежів внаслідок використання вищевказаних завідомо неправдивих документів при здійсненні митних формальностей і бажаючи настання таких наслідків, ОСОБА_6 в період з вересня 2016 року по квітень 2017 року умисно незаконно надавав вказані документи митному брокеру ОСОБА_8 , якому не було відомо про злочинні наміри ОСОБА_6 , та наказував вносити показники вартості імпортованих товарно-матеріальних цінностей до митних декларацій при їх складанні в ході проведення митних процедур.
Після цього складені за таких обставин митні декларації ДП «СК Сервіс» за № 100250003/2016/140749 від 12 вересня 2016 року; № 100250003/2016/141555 від 27 вересня 2016 року; № 100250003/2016/144806 від 02 грудня 2016 року; № 100250003/2017/280701 від 17 лютого 2017 року; № UA100010/2017/260700 від 06 квітня 2017 року, які містили завідомо неправдиві відомості щодо вартості товару, в період з вересня 2016 року по квітень 2017 року були подані ОСОБА_8 до регіональних митниць ДФС Київської області.
За таких обставин ОСОБА_6 інкримінувалося умисне внесення до офіційних документів - вантажно-митних декларацій ДП «СК Сервіс» - завідомо неправдивих відомостей, внаслідок чого занижено належний до сплати податок на додану вартість за цими деклараціями в загальній сумі 393 090,23 грн, що у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 02 березня 2023 року зазначений вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, наводить доводи про неправильне, на його переконання, визнання судами доказів недопустимими та не погоджується з висновками судів про те, що інших доказів у їх сукупності недостатньо для встановлення винуватості виправданого в інкримінованому йому злочині. Вважає, що докази здобуто відповідно до вимог кримінального процесуального закону, висновки суду про їх недопустимість є безпідставними. Зокрема, посилається на те, що апеляційний суд необґрунтовано погодився з мотивами, викладеними у рішенні суду першої інстанції, а саме щодо порушень правил підслідності.
Як стверджує  прокурор, суд апеляційної інстанції без об`єктивного з`ясування обставин формально провів апеляційний розгляд.
Крім цього, вказує, що апеляційний суд за відсутності будь-яких мотивів відмовив стороні обвинувачення у задоволенні клопотання про дослідження доказів, чим порушив приписи статтей 23, 404 КПК. 
Наведені порушення прокурор відносить до істотних, які перешкодили апеляційному суду постановити законне й обґрунтоване судове рішення, що мало наслідком неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а отже, ухвала цього суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу, захисник ОСОБА_7 , виправданий ОСОБА_6 заперечили проти задоволення касаційної скарги, вважаючи її необґрунтованою.
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту, і при перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, отриманих незаконним шляхом (недопустимих доказах), а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
При цьому обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння або пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Положеннями кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, який перевіряється в апеляційному порядку, воно повинно відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законним і обґрунтованим.
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Із приписів статей 7, 404, 419 КПК у їх взаємозв`язку вбачається, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, а також аргументи, наведені сторонами під час апеляційного провадження, дати на них вичерпну відповідь.
Під час перегляду вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 апеляційний суд зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався та вказав, що місцевий суд безпосередньо, всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність у діянні виправданого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК.
Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, необґрунтовано дійшов висновку щодо порушень правил підслідності під час проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, колегія суддів уважає безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 86 КПК докази визнаються допустимими, якщо їх отримано у порядку, встановленому цим Кодексом.
Докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; докази мають бути закріплені належним чином.
За змістом ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі, внаслідок порушення права особи на захист і шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Тобто здійснення досудового розслідування неуповноваженими на те особами (органами) визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими.
Як встановили суди попередніх інстанцій, відомості в ЄРДР внесено 19 липня 2017 року старшим слідчим з особливо важливих справ слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Волинській області ОСОБА_9 за ознаками ч. 2 ст. 366 КК.
Цього ж дня слідчий направив повідомлення про початок досудового розслідування прокурору Волинської області ОСОБА_10 .
В подальшому в. о. прокурора Волинської області ОСОБА_11 19 липня 2017 року виніс постанову про призначення групи прокурорів та старшого групи прокурорів в кримінальному провадженні № 32017030000000047.
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 32017030000000047 складений старшим слідчим з особливо важливих справ ГУФР ГУ ДФС у Волинській області ОСОБА_12 , який входив до групи слідчих, та затверджений прокурором відділу прокуратури Волинської області ОСОБА_13 .
Згідно з ч. 1 ст. 216 КПК (в редакції на час досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні) слідчі органів Національної поліції здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування.
Відповідно до цієї ж редакції ч. 3 ст. 216 КПК слідчі органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених статтями 204, 205, 2051, 212, 2121, 216, 2181, 219 Кримінального кодексу України. Якщо під час розслідування зазначених злочинів будуть встановлені злочини, передбачені статтями 192, 199, 200, 222, 2221, 358, 366 Кримінального кодексу України, вчинені особою, щодо якої здійснюється досудове розслідування, або іншою особою, якщо вони пов`язані із злочинами, вчиненими особою, щодо якої здійснюється досудове розслідування, вони розслідуються слідчими органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства.
Тобто, згідно з частинами 1, 3 ст. 216 КПК це кримінальне правопорушення не віднесено до підслідності слідчих органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства.
Тому, розпочавши кримінальне провадження, прокурор на підставі ч. 7 ст. 214 КПК зобов`язаний був невідкладно, але не пізніше наступного дня, з дотриманням правил підслідності передати наявні у нього матеріали до слідчих органів Національної поліції та доручити проведення досудового розслідування.
Проте всупереч приписам процесуального закону слідчі органи, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, здійснювали досудове розслідування з порушенням визначеної ст. 216 КПК підслідності, під час якого провели ряд слідчих дій, спрямованих на отримання доказів, результати яких було покладено в основу обвинувачення.
Згідно з ч. 2 ст. 218 КПК, якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.
Відповідно до ч. 5 ст. 36 КПК Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування.
Згідно з висновком об`єднаної палати, викладеним у справі № 640/5023/19, обов`язковою передумовою реалізації Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК, є оцінка досудового розслідування органом досудового розслідування, встановленим ст. 216 КПК, як неефективного та відображення такої оцінки у постанові з наведенням відповідного мотивування.
Наявність певних відомостей, які стосуються конкретного кримінального провадження, щодо його неефективності може бути встановлена відповідним прокурором на будь-якому етапі досудового розслідування, в тому числі й на початку, та бути підставами для прийняття рішення в порядку і за вимогами ч. 5 ст. 36 КПК.
Постанова про доручення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування, її обґрунтування та вмотивування має бути предметом дослідження суду в кожному кримінальному провадженні, що здійснюється з урахуванням його конкретних обставин. Результати такого дослідження утворюють підстави для подальшої оцінки отриманих у результаті проведеного досудового розслідування доказів з точки зору допустимості.
У разі доручення Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування без встановлення неефективності досудового розслідування органом досудового розслідування, визначеним ст. 216 КПК, зазначені уповноважені особи діятимуть поза межами своїх повноважень. У такому випадку матиме місце недотримання належної правової процедуриз астосування ч. 5 ст. 36 КПК та порушення вимог статей 214, 216 цього Кодексу.
Наслідком недотримання належної правової процедури як складового елементу принципу верховенства права є визнання доказів, одержаних в ході досудового розслідування, недопустимими на підставі ст. 86, п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК як таких, що зібрані (отримані) неуповноваженими особами (органом) у конкретному кримінальному провадженні, з порушенням установленого законом порядку.
Місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, встановив, що надані суду докази, в тому числі процесуальні рішення слідчого та прокурора, не містять відомостей про те, що в цьому кримінальному провадженні здійснювалось досудове розслідування одного із кримінальних правопорушень, передбачених 204, 205, 2051, 212, 2121, 216, 2181, 219 КК.
Отже, станом на 19 липня 2017 року прокурор мав визначити підслідність цього кримінального провадження за слідчим органом Національної поліції, однак всупереч положенням п. 3 ч. 2 ст. 36, частин 1, 3 ст. 216 КПК цього не зробив до завершення досудового розслідування.
Таким чином, місцевий суд дійшов вірного висновку, що СУ ФР ГУ ДФС у Волинській області здійснювало досудове розслідування в цьому кримінальному провадженні поза межами належної правової процедури як складового елементу принципу верховенства права, що має своїм наслідком визнання недопустимими доказів, зібраних цим органом досудового розслідування.
З таким висновком погоджується і колегія суддів.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , не підтвердили суду причетність ОСОБА_6 до вчинення даного кримінального правопорушення, вказавши, що відомостей про здійснення зовнішньоекономічних операцій ДП «СК Сервіс» не мають, а свідок ОСОБА_8 (митний брокер) ствердив, що з ОСОБА_6 знайомий не був, та що для проведення митного оформлення товарів, що ввозились в Україну для ДП «СК Сервіс» спілкувався по телефону з працівницею підприємства на ім`я « ОСОБА_20 », а також отримував копії товарно-супровідних документів через електронну пошту.
Посилання прокурора на практику Верховного Суду, викладеній у справі № 991/492/19 є нерелевантною, оскільки обставини, які були встановлені в зазначеній справі, відмінні від тих, що встановлені в оскаржуваному стороною обвинувачення судовому рішенні.
Доводи прокурора щодо порушень правил ч. 3 ст. 404 КПК не знайшли свого підтвердження.
За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК).
Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального провадження.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, для повторного дослідження доказів стороною обвинувачення наведено не було й апеляційним судом не встановлено, тому цей суд обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, щодо недоведеності вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Водночас обов`язок апеляційного суду повторно дослідити докази виникає за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушеннями. 
Залишаючи без задоволення клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, апеляційний суд виходив із такого.
Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду цей факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.
Однак, заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів встановлених під час судового розгляду, прокурором не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч. 3 ст. 404 КПК, оскільки не було зазначено обґрунтованих доводів про порушення, допущених судом першої інстанції при їх дослідженні, та не зазначено в апеляційній скарзі обґрунтованих мотивів невірної оцінки місцевим судом наданих стороною обвинувачення доказів, або не врахування будь-яких доказів.
Разом з тим, апеляційний суд звернув увагу, що всі доводи апеляційної скарги прокурора фактично зводяться до його незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.
Колегія суддів погоджується з вищенаведеними мотивами апеляційного суду і зважає на те, що незгода з оцінкою доказів, яку здійснив місцевий суд, не є підставою для повторного дослідження доказів.
Крім того, судами дано оцінку іншим доказам, які не визнані неналежними та недопустимими, та обґрунтовано визнано їх недостатніми для висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судового рішення, про що йдеться у касаційній скарзі прокурора, Верховний Суд не встановив.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 березня 2023 року щодо  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                    ОСОБА_3